Ухвала
 
07 червня 2021 року 
 
м. Київ
 
справа № 182/4728/20
провадження № 61-8450ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І., 
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2020 року Акціонерне товариство Комерційного Банку «ПриватБанк» (далі -АТ КБ «ПриватБанк» або Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 03 лютого 2016 року, згідно якої отримав кредит. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку складає між ним та банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що виконав свої зобов`язання щодо видачі кредитних коштів, надавши можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених кредитним договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач порушив умови укладеного договору в частині своєчасного погашення платежів, та відсотків, передбачених умовами кредитного договору, у зв`язку з чим, станом на 20 квітня 2020 року має заборгованість перед банком у розмірі 35 669,59 грн, яка складається із: 35 669,59 грн - заборгованість за тілом кредиту. На підставі викладеного АТ КБ «Приватбанк» просили суд стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором б/н від 03 лютого 2016 року станом на 20 квітня 2020 року у розмірі 35 669,59 грн, а також судовий збір у розмірі 2 102,00 грн.
 
Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції послався на їх недоведеність належними та допустимими доказами у справі, однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного засування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до статті 376 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2021 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 03 лютого 2016 року, що утворилася станом на 20 квітня 2020 року у розмірі 35 669,59 грн. 
 
Суд апеляційної інстанції зазначив, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із ОСОБА_1 АТ КБ «Приватбанк» дотрималися вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Разом із цим, відповідач ОСОБА_1 не заперечував укладення кредитного договору, користувався кредитними коштами та частково сплачував заборгованість за договором. Відхиляючи заяву про застосування позовної давності апеляційний суд зазначив, що останній платіж за кредитним договором відповідачем здійснено 15 липня 2018 року, а з даним позовом АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду 18 серпня 2020 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.
 
ОСОБА_1 у травні 2021 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2021 року у вищевказаній справі, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення грошових сум визначається сумою, яка стягується.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Ціна позову у цій справі становить 35 669,59 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн х 100 = 227 000,00 грн).
 
Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, яким, за загальним правилом, виключається можливість перегляду ухвалених у ній судових рішень судом касаційної інстанції.
Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.
Посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню,касаційна скарга не містить. 
 
Посилання заявника на постанову Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, в якій викладені загальні висновки щодо перебігу позовної давності за вимогами, що складаються із сукупності прострочених щомісячних зобов`язань, не дає підстав вважати, що судом апеляційної інстанції в цій справі такі висновки не враховані, а свідчить лише про наявність у справах різних істотних обставин, підтверджених/непідтверджених належними та допустимими доказами, в залежності від яких і були ухвалені відповідні судові рішення. 
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлення обставин справи і оцінкою ними доказів та власного тлумачення норм, що стосуються перебігу позовної давності і не свідчать про неврахування апеляційним судом практики Верховного Суду чи про наявність у справі проблеми правозастосування.
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
 
Верховний Суд урахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» (рішення від 09 жовтня 2018 року «Азюковська проти України»).
 
Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
З урахуванням наведеного, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не наведені, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.
 
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак      Г. І. Усик