КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи: 2-4513/2010
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6151/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М. 
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
13 травня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                  головуючого  - Немировської О.В. 
                  суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.
                  секретар - Лащевська Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою Акціонерного товариства «Універсал Банк», заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для пред`явлення їх до виконання, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року, 
 
встановив:
заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 30 грудня 2010 року було задоволено позовні вимоги ПАТ «Універсал банк» та стягнуто солідарно на його користь з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в розмірі 926 491 грн. 97 коп.
 У грудні 2019 року позивач звернувся до суду із заявою про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для пред`явлення виконавчих документів до виконання, посилаючись на те, що оригінали виконавчих листів про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були втрачені в ході здійснення виконавчих проваджень, про що заявнику стало відомо у серпні 2019 року.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року заяву було задоволено, видано дублікати виконавчих листів та поновлено строк для пред`явлення їх до виконання.
Не погоджуючись із ухвалою, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Універсал Банк». просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.
Апелянт ОСОБА_3 в судове засідання двічі не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. 01 квітня 2021 року та 13 травня 2021 року, тобто в дні призначених судових засідань, скаржником ОСОБА_3 були подані клопотання про відкладення розгляду справи. В обґрунтування поданих клопотань скаржник посилалась на те, що вона хворіє та не може бути присутня при розгляді справи. Разом з тим, доказів на підтвердження вказаних обставин скаржник не надала. Крім того, матеріали справи свідчать про те, що вказані клопотання були направлені на електронну адресу суду з адреси електронної пошти адвоката Лазнюк Є.В., яка є представником ОСОБА_3 на підставі ордеру, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.41, том ІІ). Доказів про поважність причин неявки в судові засідання уповноваженого представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 матеріали справи також не містять. За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_3 та можливість розгляду справи за її відсутності.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника АТ «Універсал Банк» - Антіпової О.А., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Дніпровського районного суду від 30 грудня 2010 року було задоволено позовні вимоги ПАТ «Універсал банк» та стягнуто солідарно на його користь з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в розмірі 926 491 грн. 97 коп.
16 лютого 2011 року представником позивача було отримано копію рішення та 6 виконавчих листів.
Звертаючись до суду із заявою про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для пред`явлення їх до виконання, позивач посилався на те, що виконавчі листи, видані 16 лютого 2011 року на виконання заочного рішення про стягнення заборгованості з поручителів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , були втрачені в ході здійснення виконавчих дій, а саме під час повернення їх стягувачу.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року заяву було задоволено, видано дублікати виконавчих листів про стягнення заборгованості з поручителів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , поновлено строк для пред`явлення їх до виконання.
Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що заявником надано достатньо доказів на підтвердження втрати виконавчих листів, а строк для їх пред`явлення пропущено з поважних причин. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам. 
У своїй апеляційній скарзі боржник ОСОБА_3 посилається на те, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права при розгляді питання про видачу виконавчих листів та поновлення строку для пред`явлення їх до виконання, оскільки вона не повідомлялась про розгляд відповідної заяви. Однак, вказані доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду. 
Матеріали справи свідчать про те, що питання видачі дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для пред`явлення їх до виконання було заявлено позивачем щодо поручителів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тоді як щодо апелянта ОСОБА_3 відповідні питання не вирішувались. Боржники ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були належним чином повідомлені про розгляд заяви, про що свідчать поштові повідомлення про вручення їм копії заяви та судових повісток (а.с.236, 237, том І), ухвалу суду не оскаржували.
Положеннями ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Положеннями ст. 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на момент виникнення спірних правовідносин були врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» (№ 606-XIV).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 22 вказаного Закону виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.
Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, з наступного дня після його постановлення.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.
Згідно з вимогами ст. 2  ст. 26 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника,  а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, з моменту закінчення дії відповідної заборони.
З аналізу зазначених статей вбачається, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання переривається пред`явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється, а повернення стягувачу виконавчого документа з підстав неможливості виконання рішення у зв`язку з відсутністю майна, на яке можна звернути стягнення, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання.
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року.
Згідно п. 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Положеннями ст. 12 чинного Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
З наданих до суду копій виконавчих листів вбачається, що вони неодноразово пред`являлись стягувачем до виконання (а.с.197-198, 210-211, том І). Також матеріали справи свідчать про те, що виконавчі листи про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (ВП №50308729 та  ВП №50308713) були повернуті стягувачу постановами державного виконавця Дніпровського РВДВС в м.Києві від 30 червня 2016 року на підставі п.2ч.1ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.201-203,205-207, том І), однак втрачені при пересиланні засобами поштового зв`язку, про що свідчать видані державною виконавчою службою довідки (а.с.200, 204, том І). 
Враховуючи викладене та з урахуванням набрання чинності 05 жовтня 2016 року Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року, стягувач міг повторно звернути виконавчі листи до виконання до 29 червня 2019 року. Запити щодо надання інформації про хід виконавчих проваджень були направлені до виконавчої служби ще у травні 2019 року. За таких обставин та з урахуванням достатніх доказів на підтвердження втрати виконавчих листів не з вини стягувача та відсутності доказів його обізнаності про повернення виконавчих листів, суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення заяви.
Доводи апеляційної скарги про порушення прав скаржника ОСОБА_3 та відсутність доказів на підтвердження втрати виконавчих листів спростовуються матеріалами справи. Доказів про те, що боржниками вчинялись будь-які дії, спрямовані на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, до матеріалів справи також не надано.
Враховуючи те, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, реальне виконання рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, колегія суддів вважає, що судове рішення про відмову у видачі дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для їх пред`явлення, ухвалене за наслідками розгляду апеляційної скарги особи, яка хоча і була учасником справи (відповідачем), однак питання щодо якої оскаржуваною ухвалою суду не вирішувалось, в даному випадку призвело б до порушення прав стягувача.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Враховуючи викладене, судом першої інстанції було правильно застосовано норми процесуального права, доводи, викладені в апеляційних скаргах, висновків суду не спростовують, а тому ухвалу суду слід залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року  - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і в частині вирішення питання про видачу дублікатів виконавчих листів може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів. В частині вирішення питання про поновлення строку для пред`явлення виконавчих документів до виконання постанова оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови виготовлено 18 травня 2021 року.
 
Головуючий
 
Судді