РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2021 року
м. Рівне

Справа № 562/3155/20
Провадження № 22-ц/4815/626/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача      - Шимківа С.С.,
суддів:                 - Гордійчук С.О., Хилевича С.В.,
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 09 лютого 2021 року (ухвалене у складі судді Кушніра О.Г.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,- 
в с т а н о в и в :
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у сумі 1 354 035, 13 грн..
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до рішення Здолбунівського районного суду від 16.03.2011 року та апеляційного суду Рівненської області від 18 квітня 2011 року ОСОБА_2 зобов`язаний до сплати аліментів на її користь на утримання трьох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , по 350 грн. на кожну дитину щомісяця і до досягнення дітьми повноліття.
Внаслідок невиконання відповідачем рішення суду за ним утворилася заборгованість по сплаті аліментів, яка станом на 01 листопада 2020 року складає 82 076 гр., що підтверджується розрахунком державного виконавця. 
Вважає, що у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань по сплаті аліментів за період з 01 лютого 2011 року по 01 листопада 2020 року, з відповідача підлягає стягненню на її користь неустойка (пеня), яка складає 1 354 035 грн. 13 коп..
Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 09 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів - задоволено частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) у розмірі 82 076 грн. 00 коп..
У решті позовних вимог - відмовлено.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів станом на 01 листопада 2020 року становить 82076 грн., яка виникла з вини відповідача. З наведеного позивачем розрахунку вбачається, що розмір пені за період з лютого 2011 року по 01 листопада 2020 року становить 1 354 035,13 грн., правильність якого відповідачем не спростовано та не оспорюється. Разом з цим, враховуючи, що розмір пені перевищує заборгованість відповідача по аліментах, місцевий суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду,  ОСОБА_2  оскаржив його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що починаючи з 2012 року він оплачував аліменти щомісячно по 600 грн., оскільки в період з 23 листопада 2009 року по 17 квітня 2013 року не працював, що підтверджується копією трудової книжки, а тому оплачувати більшу суму не було можливості.
Відповідно до копій довідок про заробітну плату за період з грудня 2015 року по грудень 2017 року його заробітна плата становила 1450 грн. та 3200 грн., відповідно ним оплачувалися аліменти у розмірі майже половини заробітної плати.
Також покликається, що на його утриманні перебуває ще двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Крім того пояснює, що у період з 2014 року по 2018 рік його мати ОСОБА_8 , інвалід III групи, перехворіла тричі інсультом, що доводиться епікрізами, а тому у цей період часу певна кількість коштів була витрачена на її лікування. 
Стверджує, що йому не було відомо про те, що органами ДВС здійснюється нарахування аліментів не на підставі рішення суду, а з розрахунку 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Наголошує, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не звернув уваги на здійснення ним періодичних платежів, що у свою чергу свідчить про те, що він не ухилявся від сплати аліментів. Місцевий суд не в повній мірі дослідив фактичні обставини, що зумовили виникнення заборгованості по аліментах, так як наявність самої заборгованості по сплаті аліментів не зумовлює беззаперечне застосування фінансової санкції передбаченої ст.196 СК України до платника аліментів.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 16 березня 2011 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 18 квітня 2011 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання їх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , у розмірі по 350 грн. щомісячно на кожну дитину і до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 17 лютого 2011 року.
На виконання рішення суду видано виконавчий лист, на підставі якого відкрито виконавче провадження №37950836, за яким платник аліментів ОСОБА_2 зобов`язаний був сплачувати присуджену рішенням суду суму щомісячних аліментів до кінця місяця, у якому підлягала їх сплата.
Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України із змінами, які набрали чинності 28 серпня 2018 року, встановлено, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Положеннями ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику.
Згідно довідки відділу Здолбунівського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) №40411 від 30 листопада 2020 року заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів станом на 01 листопада 2020 року становить 82 076 грн..
Згідно ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
З роз`яснень, які містяться у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" №3 від 15 травня 2006 року вбачається, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначеної ст. 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками.
З наведеного позивачем розрахунку вбачається, що розмір пені за період з лютого 2011 року по 01 листопада 2020 року становить 1354035,13 грн., правильність якого відповідачем не заперечується та не оспорюється.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини їх платника, а тому, враховуючи, що розмір пені перевищує заборгованість по аліментах, обґрунтованим є визначений судом її розмір - 82 076 грн..
Доводи відповідача про те, що заборгованість по аліментах виникла не з його вини, а у зв`язку з важким матеріальним становищем, оскільки він декілька років не був працевлаштований, є необґрунтованими. Дана обставина не звільняє останнього від батьківського обов`язку утримувати своїх дітей.
Батьки не мають права збільшувати матеріальне забезпечення однієї дитини за рахунок зменшення такого утримання іншої, а тому перебування на утриманні відповідача інших дітей не надає їм переваги в утриманні над дітьми від попереднього шлюбу.
Батьки повинні забезпечити дитині рівень життя, необхідний і достатній для його нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.
Дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України»).
Обов`язок утримувати дитину не залежить від бажання чи можливостей батьків, враховуючи загальне правило, що батьки зобов`язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття навіть у тому разі, коли виконання цього обов`язку може призвести до неповного задоволення їх власних матеріальних і духовних потреб.
Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Разом з цим, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судовим рішенням на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (Hirvisaari v. Finland ("Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
За таких обставин, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 09 лютого 2021 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

        Суддя-доповідач                                                   Шимків С.С.
       Судді:                                                          Гордійчук С.О.

Хилевич С.В.