КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №363/3957/19                                            Головуючий у І інстанції - Бличева М.Б.
апеляційне провадження №22-ц/824/2838/2021       Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
15 квітня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Гуля В.В.,
суддів  Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,
за участю секретаря  Линок В.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства ШРБУ-100 Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України» про стягнення заборгованості з виплати матеріальної допомоги, трьох відсотків річних, пені, втрат від інфляції та середнього заробітку за період затримки,-
 
                                                             встановив:
 
у вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Дочірнього підприємства ШРБУ - 100 Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України» про стягнення заборгованості з виплати матеріальної допомоги, трьох відсотків річних, пені, втрат він інфляції та середнього заробітку за період затримки, в якій просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість із виплати матеріальної допомоги при виході на пенсію за вересень 2017 року у сумі 65 688 грн.; три відсотки річних у сумі 3 984 грн.; пеню за прострочення виплати грошового зобов`язання у сумі 44 293, 51 грн.; втрати від інфляції у сумі 12 462, 17 грн. та середній заробіток за період двох років затримки виплати у сумі 324 000 грн., а всього 406 994, 17 грн., судові витрати покласти на відповідача.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06 вересня 2017 року на підставі заяви ОСОБА_1 про звільнення та у відповідності до наказу № 143-ВК від 06.09.2017 року т.в.о. голови правління ПАТ «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України», позивача було звільнено з посади директора Дочірнього підприємства ШРБУ - 100 Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України» у зв`язку з достроковим припиненням дії контракту за згодою сторін. Однак, при звільненні відповідачем не було проведено повний розрахунок з позивачем при його звільненні, а саме не було виплачено матеріальну допомогу при виході на пенсію за вересень 2017 року, яка становить 65 688 грн., яку станом на день звернення до суду з вказаним позовом відповідач не виплачує добровільно. На підставі викладеного, ОСОБА_1  просив також стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період двох років затримки, виходячи з середньоденного заробітку в місяць в сумі 13 500 грн., в розмірі 324 000 грн., три відсотки річних у сумі 3 984 грн.; пеню за прострочення виплати грошового зобов`язання у сумі 44 293, 51 грн.; втрати від інфляції у сумі 12 462, 17 грн., а всього 406 994, 17 грн., судові витрати просив покласти на відповідача. На підставі викладеного, позивач змушений звернутися до суду із вказаним позовом.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 жовтня 2020 року відмовлено в задоволенні позовних вимог. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить в зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенняи норм процесуального права, рішення суду скасувати та задовольнити його позов.
В обгрунтування скарги посилається на те, що суд неправильно встановив обставини справи, оскільки змінивши підставу звільнення, не враховано, що на позивача поширюється підпункту в) пункту 17 Контракту № 194 від 14 лютого 2017 року щодо виплати грошової допомоги у разі виходу на пенсію. 
У відзиві відповідач посилається на те, що дія контракту між сторонами була припинена.  Виплата грошової допомоги у разі виходу на пенсію має виплачуватись за наявності фінансової можливості підприємства, якої не має. Рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процессуального права.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України» та працював на ДП "ШРБУ №100" на посаді директора відповідно до контранкту від 14.02.2017 року №194, укладеного на строк до 14 лютого 2022 року.
06.09.2017 року позивач звільнився з роботи за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України.
Зазначені обставини підтверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 та копією наказу Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України» від 06.09.2017 року № 143-ВК.
18.09.2017 року наказом №155-ВК Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України» було внесено зміни до наказу Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України» від 06.09.2017 року № 143-ВК в частині зміни підстави припинення трудового договору (контракту) із п. 1 ст. 36 КЗпП України на ст. 38 КЗпП України.
Крім того, вищевказаним наказом №155-ВК Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України» від 18.09.2017 року зазначено вважати, що контракт від 14.02.2017 року № 194, укладений із директором ДП «ШРБУ №100» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» ОСОБА_1 , достроково припинений 06 вересня 2017 року та ОСОБА_1 звільнений із займаної посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (ст. 38 КЗпП України).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що на момент звільнення позивач ОСОБА_1 отримав всі гарантовані обов`язкові виплати від ДП "ШРБУ №100" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України".
Наказом №49-вк від 11.09.2017 року ОСОБА_1 була нарахована матеріальна допомога як такому, що вийшов на пенсію в 2010р., колишньому працівнику управління, за кожні п`ять років безперервного стажу роботи в системі Укравтодору, який складає 31 рік 07 місяців в розмірі 6 (шести) посадових окладів та виплатити за наявності фінансової можливості.
Станом на день прийняття рішення про нарахування і виплату матеріальної допомоги та видання відповідного наказу, трудовий контракт з ОСОБА_1 вже було розірвано, трудові відносини припинено, підстав для будь-яких додаткових грошових нарахувань, вже не існувало.
Таким чином, ДП "ШРБУ №100" має перед позивачем заборгованість з виплати матеріальної допомоги в розмірі 60688 гривень (з врахуванням оплати 5000 гривень 20.09.2019 року, що підтверджується відомостю розподілу витрат), однак вказана грошова допомога не входить до фонду оплати праці і має бути виплачена при настінні обставин, визначених колективним договором, а саме за наявності фінансової можливості, що виключає ухвалення судом рішення про примусове стягнення з огляду на відсутність обов`язкових строків виплати.
Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з насутпного.
Встановлено, що  ОСОБА_1 працював на ДП «ШРБУ № 100» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» на посаді директора відповідно до контракту від 14 лютого 2017 року № 194, складеного ним з Засновником відповідача - AT «ДАК «Автомобільні дороги України» на строк до 14 лютого 2022 року.
06 вересня 2017 року AT «ДАК «Автомобільні дороги України» видало наказ № 143-ВК, яким ОСОБА_1 06 вересня 2017 року звільнено з посади директора ДП «ШРБУ 100» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» з достроковим припиненням дії контракту зід 14.12.2017 року № 194 за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України).
Підставами для видання наказу від 06 вересня 2017 року № 143-ВК стали:
- заява ОСОБА_1 про звільнення з займаної посади з достроковим припиненням дії контракту за угодою сторін від 01.09.2017 року (а.с. 63).
- погодження Державного агентства автомобільних доріг України (вищий орган Засновника) від 05 вересня 2017 року № 4232/1/12-8-3429/09 та заява ОСОБА_1 від 01 вересня 2017 року (а.с. 64).
Сторонами визнано та не оспорюється правомірність дострокового розірвання контракту від 14 лютого 2017 року № 194 та звільнення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) саме 06 вересня 2017 року.
Згідно підпункту в) пункту 17 Контракту № 194 від 14 лютого 2017 року передбачено виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію у розмірі одного окладу за кожні 5 років роботи у дорожній галузі, але не більше 6 посадових окладів.
Згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або повноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Стаття 44 КЗпП України містить вичерпний перелік підстав для нарахування вихідної допомоги.
Таким чином, будучи звільненим за п. 1 ст. 36 КЗпП України, ОСОБА_1 , не мав  права на виплату вихідної допомоги при звільненні з цих підстав. 
По хронології подій, в подальшому Наказом № 49-вк від 11.09.2017 року у зв`язку з достроковим припиненням дії контракту від 14.02.2017 року № 194 та звільнення за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) ОСОБА_1 , підприємством було прийнято рішення нарахувати матеріальну допомогу як такому, що вийшов на пенсію в 2010 р., колишньому працівнику управління, за кожні п`ять років безперервного стажу роботи в системі Укравтодору, який складає 31 рік 07 місяців в розмірі 6 (шести) посадових окладів та виплатити за наявності фінансової можливості.
Підставою для такої виплати зазначено п. 2.6 Положення про порядок і умови виплати матеріальної допомоги, одноразових заохочень, трудових та соціальних пільг працівникам ДП «ШРБУ № 100» - додаток № 10 до колекивного договору на 2014-2015 р. (а.с. 687)
Пунктом 2.6 Положення про порядок і умови виплати матеріальної допомоги, одноразових заохочень, трудових та соціальних пільг працівникам ДП «ШРБУ № 100» встановлено, враховуючи зазначену підставу у Наказі № 49-вк від 11.09.2017 року для нарахування матеріальної допомоги як такому, що вийшов на пенсію в 2010 р., колишньому працівнику управління, за кожні п`ять років безперервного стажу роботи в системі Укравтодору, передбачено:
«виплачувати одноразову допомогу ветеранам Великої Вітчизняної Війни, пенсіонерам - колишнім працівникам управління, за наявності фінансової можливості (а.с. 67).
Отже встановлено, що рішення про нараховування матеріальної допомоги як такому, що вийшов на пенсію в 2010 р., колишньому працівнику управління, за кожні п`ять років безперервного стажу роботи в системі Укравтодору, позивачу прийнято з власної ініціативи підприємства і така допомога при звільненні не була передбачена при звільненні з підстав, звільнення позивача з роботи.
Строки виплати такої допомоги обумовлені фанансовою можливістю підприємства.
В подальшом 18 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Компанії з письмовою заявою, в якій просив розглянути питання щодо зміни підстави його звільнення з посади директора ДП «ШРБУ № 100» - за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (ст. 38 КЗпП України) і Наказом № 155-ВК від 18 вересня 2017 року було внесено зміни до Наказу ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 06.09.2017 року № 143-ВК в частині зміни підстави припинення трудового договору  (контракту) із п. 1 ст. 36 КЗпП України на ст. 38 КЗпП України.
Вирішено вважати, що контракт від 14.02.2017 року № 194, укладений з директором ДП «ШРБУ № 100» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» ОСОБА_1 , достроково припинений 06 вересня 2017 року та ОСОБА_1 звільнений із займаної посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (ст. 38 КЗпП України).
Проте порядок виплати вихідної допомоги при звільненні позивачу не змінено.
Відповідач не заперечував свого обов`язку по виплаті вказаної нарахованої матеріальної допомоги і що така фінансова допомога була виплачена позивачу 20 вересня 2019 року частково у сумі 5000 грн., проте вказував на фінансові труднощі. 
Встановлено, що згідно довідки ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 24 жовтня 2019 року № 223 станом на 24 жовтня 2019 року підприємство має заборгованість перед працівниками по заробітній платі в сумі 3723070,36 грн. за період з листопада 2018 року по вересень 2019 року включно. Також існує заборгованість по податкам ПДФО та військовий збір в сумі 2639038,00 грн. та по Єдиному соціальному внеску в сумі 2534004,80 грн. 2534000,80 грн, де є основний платіж в сумі 2289925,45 грн та штраф за несвоєчасну сплату єдиного соціального внеску на суму 244079,35 грн.
Підтвердженням скрутного фінансового стану відповідача є також ухвала господарського суду Київської області від 26.02.2020 року у справі № 911/300/20 про прийняття заяви про відкриття провадження у справі про банкрутсво.
Таким чином за встановлених обставин, враховуючи, передбачений пуктом 2.6 Положення про порядок і умови виплати матеріальної допомоги, одноразових заохочень, трудових та соціальних пільг працівникам ДП «ШРБУ № 100»,  порядок, зазначений як підставу у Наказі № 49-вк від 11.09.2017 року для нарахування матеріальної допомоги як такому, що вийшов на пенсію в 2010 р., колишньому працівнику управління, за кожні п`ять років безперервного стажу роботи в системі Укравтодору, та відсутність фінансової можливості підприємства для таких виплат, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують.
Рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процессуального права.
Інші аргументи апеляційної скарги на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції не впливають, його висновків не спростовують.
Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).
 
Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд.-

                                                                      постановив:
 
   Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 залишити без задоволення 
 
   Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 жовтня 2020 року залишити без змін. 
 
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач                                                          В.В. Гуль
 
Судді                                                                             Ю.О. Матвієнко
 
                                                                                        Я.С. Мельник