ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/1738/19  Номер провадження 22-ц/814/707/21	Головуючий у 1-й інстанції Омельченко І. І.  Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого судді: Бондаревської С.М.
       суддів: Абрамова П.С., Пилипчук Л.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
       на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 10 грудня 2020 року
       у справі за позовом  ОСОБА_1 до Кобеляцького відділу поліції ГУНП в Полтавській області, Головного управління Національної поліції у Полтавській області, Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області та Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, –
В С Т А Н О В И В :
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Кобеляцького районного суду Полтавської області з позовом до Кобеляцького відділу поліції ГУНП в Полтавській області, Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області та Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що СВ Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №42016170000000023, внесеного до ЄРДР 20 січня 2016 року за фактом того, що невстановлена особа викрала з реєстратури Кобеляцької ЦРЛ амбулаторну картку, видану на його ім`я і висновок про проходження ним медичної комісії від 12 травня 2004 року,
Постановою слідчого СВ Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області Лукичем О.В. від 22 травня 2018 року кримінальне провадження №42016170000000023 по вищевказаному факту було закрите. 
Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 07 листопада 2018 року у справі №532/2055/18 зазначену постанову слідчого СВ Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області Лукича О.В. про закриття кримінального провадження скасовано та матеріали справи направлено для продовження досудового розслідування.
Посилаючись на те, що на час його звернення до суду з даним позовом, досудове розслідування даного кримінального провадження триває більш ніж три роки п`ять місяців та слідчим не проведено усього обсягу необхідних (розшукових) та інших процесуальних дій, не встановлені особи, причетні до вчиненого кримінального правопорушення, у зв`язку з чим жодній особі до цього часу не повідомлено про підозру, вважає, що органом досудового розслідування порушуються розумні строки розслідування вказаного кримінального провадження. 
Прокурори, які здійснюють процесуальне керівництво в даному кримінальному провадженні на дотримання розумних строків досудового розслідування, також належним чином не реагують.
Посилаючись на те, що відсутність іншого ефективного засобу юридичного захисту порушень його прав, а також інформації щодо ходу досудового розслідування у сукупності із перерахованими вище обставинами спричиняє йому значну моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях та негативних переживаннях внаслідок порушення його прав, яке триває на протязі 41 місяця, насторозі, тривозі, зниженому настрої, нервозності та дратівливості.
Спричинену йому моральну шкоду він визначив у розмірі 171 093 грн., які просив стягнути з Державної казначейської служби України на його користь.
Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 07 листопада 2019 ро-ку до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Полтавську обласну прокуратуру та як відповідача Головне управління Національної поліції в Полтавській області /а. с. 57-59/.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 10 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди – відмовлено повністю.

Не погодившись з даним судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення районним судом норм матеріаль-ного та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване ним судове рішення – скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, а саме, ст. 1176 ЦК України, та помилково не застосовані положення ст. ст. 23, 1167, 1173, 1174 цього Кодексу.
Вказував, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що по справі №532/167/19 ним ставилися вимоги щодо бездіяльності органів досудового розслідування, а в даному позові – щодо порушення строків досудового розслідування, з підстав надмірної тривалості кримінального провадження.
Також зазначав, що районний суд належним чином не з`ясував, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі він оцінює заподіяну шкоду, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, оскільки відмовив у його клопотанні про виклик свідків і не прийняв до уваги той факт, що він знаходиться в місцях позбавлення волі, а тому позбавлений можливості у інший спосіб підтвердити спричинення моральної шкоди.
Просив застосувати до спірних правовідносин положення ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою гарантовано право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснюють свої офіційні повноваження; врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду по справі №916/1423/17 від 03 вересня 2019 року, а також Верховного Суду по справі №585/724/19 від 27 травня 2020 року.
Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції – не надходили.
Справа судом апеляційної інстанції розглядалася за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (ч.1 ст. 368 ЦПК України) без повідомлення учасників справи (ч.1 ст. 369 ЦПК України).
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 20 березня 2016 року за заявою ОСОБА_1 у якій він вказав, що невстановлена особа викрала з реєстратури Кобеляцької ЦРЛ амбулаторну картку, видану на його ім`я і висновок про проходження ним медичної комісії, внесено відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення. Даному кримінальному провадженню присвоєно №42016170000000023.
Постановою слідчого Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області Лукича О.В. від 22 травня 2018 року закрито кримінальне провадження №42016170000000023.
Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 07 листопада 2018 року зазначену постанову слідчого СВ Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області Лукича О.В. про закриття кримінального провадження скасовано та матеріали справи направлено для продовження досудового розслідування.
Вирішуючи спір по суті, районний суд не взяв до уваги доводи позивача про порушення його прав, передбачених ст. 6 та ст. 13 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, з огляду на те, що чинним КПК України передбачено механізми захисту прав учасника кримінального провадження, серед яких, зокрема право на оскарження дій слідчого до суду, дійшовши обґрунтованого висновку, що цей правовий механізм є ефективним правовим заходом, спрямованим на захист порушених прав ОСОБА_1 у кримінальному провадженні.
Також суд виходив із того, що оскільки на час вирішення даного спору, кримінальне провадження №42016170000000023 не завершене, підстави для висновку про заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди посадовими особами Кобеляцької місцевої прокуратури, Кобеляцького ВП Головного управління Національної поліції в Полтавській області під час кримінального провадження – відсутні, а відтак, відсутні і підстави про відшкодування такої шкоди за рахунок Державного бюджету України. 
Аналізуючи надані ОСОБА_1 до суду першої інстанції ухвали, згідно яких було задоволено його скарги на бездіяльність слідчих, місцевий суд правомірно зауважив, що вказані обставини свідчать про реалізацію ОСОБА_1 права на захист інтересів під час досудового розслідування, а не про факт заподіяння йому моральних страждань. 
Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд вказав на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, спричинення йому моральної шкоди тривалим досудовим розслідуванням.
При цьому судом враховано, що механізм захисту прав учасника кримінального провадження, визначений нормами КПК України, серед яких є право на оскарження дій слідчого до суду, вже реалізовано позивачем. 

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За нормами ст. 16 ЦК України,кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Згідно ст. 23 ЦК Україниособа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, з урахуванням правил про відшкодування шкоди, передбачених ст. ст. 1173, 1174 ЦК України.
Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.
Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17, статті 1173 та 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. ст. 1173, 1174 ЦК України.
У відповідності до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.
Наведені норми процесуального права позивачем не дотримано, доказів, які б підтверджували наявність складових для відшкодування моральної шкоди, судам першої та апеляційної інстанцій не надано. Доводи апеляційної скарги є ідентичними підставами позову та фактично зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції.
При вирішенні заявленого позову суд першої інстанції на підставі належних норм матеріального права обґрунтовано виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди. Тоді як характер спору та обставини, ним зумовлені, виключають підстави застосування положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та частин 2, 6, 7 статті 1176 ЦК України.
Із матеріалів справи убачається, що позивач пов`язує підстави позову про відшкодування моральної шкоди із тривалим та неефективним досудового розслідування кримінального провадження №42016170000000023, в межах якого ОСОБА_1 визнано потерпілим. 
Оцінка ефективності досудового розслідування обґрунтована позивачем тим, що слідчими органу досудового розслідування не проведено усього обсягу необхідних слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій, не встановлені особи, причетні до вчинення злочинів, а постановами слідчих Кобеляцького відділу поліції ГУНП в Полтавській області вирішувалося питання закриття кримінального провадження.
Колегія суддів бере до уваги, що з огляду на позицію Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №686/27885/19, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчого та прокурора сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, й відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.
Тоді як постанови слідчих органу досудового розслідування про закриття кримінальних проваджень оскаржені позивачем до суду та скасовані, що свідчить про реалізацію ним права на оскарження процесуальної діяльності слідчого в порядку статей 303-308 КПК України і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України. При цьому, лише незгода позивача з прийнятими слідчими процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.
Рішення про визнання протиправною бездіяльності слідчих органу досудового розслідування при винесенні постанов за кримінальним провадженням №42016170000000023 компетентними органами не приймалося, – відтак, протиправна бездіяльність органів досудового слідства позивачем не доведена. 
З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування обставин справи, зумовленого відмовою у задоволенні клопотання про виклик свідків.
Заперечення позивача щодо тотожностей підстав для стягнення моральної шкоди по справі №532/167/19, де моральна шкода обгрунтована бездіяльністю органів досудового розслідування в межах кримінального провадження №42016170000000023, а в даній справі – порушенням розумних строків досудового розслідування в цьому ж кримінальному провадженні, апеляційним судом до уваги не приймаються, як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції про недоведеність вимог його позову в цій справі.
Колегія суддів враховує наведену позивачем в апеляційній скарзі позицію Великої Палати Верховного Суду по справі №916/1423/17 від 03 вересня 2019 року, згідно якої надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.
Разом з тим, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Отже, саме по собі посилання позивача на позицію Великої Палати Верховного Суду не звільняє його від обов`язку довести належними та допустимими доказами неправомірність бездіяль-ності органу досудового розслідування, наявність шкоди та причинний зв`язок між ними.
Не підлягає застосуванню до спірних правовідносин наведена позивачем у апеля-ційній скарзі практика Верховного Суду по справі №585/724/19 від 27 травня 2020 року, оскільки у цій справі позивач обґрунтовував свої вимоги не окремими фактами бездіяльності слідчих органів у межах кримінального провадження, а його неефективністю, безвідповідальністю в цілому, так як протягом майже 16 років після початку кримінального провадження винна у вчиненні кримінального порушення особа, яка була встановлена та затримана, так і не була притягнута до кримінальної відповідальності. Указані обставини є відмінними від обставин справи, що переглядається в апеляційному порядку. 
Доводи апеляційної скарги з посиланням на ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є загальними та такими, що не спростовують висновки районного суду. 

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, перед-бачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). 

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, як і не спростовують належними доказами їх правомірність.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, – не вбачається.        

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 10 грудня 2020 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:          Бондаревська С.М.

Судді:                  Абрамов П.С.

Пилипчук Л.І.