ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/11394/20	Головуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В. 	
Провадження № 22-ц/817/597/21 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Міщій О. Я., Шевчук Г. М., 
з участю секретаря - Іванюта О.М. 
сторін:
представника апелянта — Фльорківа О.В.,
представника позивача — Сампари Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/11394/20 за апеляційною ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 березня 2021 року, ухвалене суддею Ромазаном В.В., повний текст якого складено 18 березня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

В С Т А Н О В И В:
У липні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.
В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що перебувала з відповідачем в шлюбі, в якому народилося двоє дітей: донька – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 грудня 2014 року відповідач зобов`язаний сплачувати на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із 27 листопада 2014 року і до досягнення дітьми повноліття. Однак, вказане судове рішення ОСОБА_4 належно не виконував, ухилявся від сплати аліментів на утримання дітей, у зв`язку з чим в останнього утворилася заборгованість, яка станом на 01 червня 2020 року становила 34838.67 грн. Відповідно до ч.1 ст.196 СК України, при несплаті аліментів позивачка має право вимагати стягнення неустойки (пені). 
У зв`язку з викладеним, позивачка просила суд стягнути з відповідача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з серпня 2016 року по травень 2020 року в розмірі 544718 грн. 00 коп.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 березня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 пеню за не сплату аліментів за період з 01 серпня 2016 року по 01 травня 2020 року в розмірі 15427.99 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник відповідача ОСОБА_4 — адвокат Фльорків О.В. подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.
Апеляційна скарга мотивована тим, що на платника аліментів не можна покладати відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Зазначає, що за період з 2016 року та на час розгляду справи судом першої інстанції, відповідачем було сплачено аліменти в загальному розмірі 97111.12 грн. Звертає увагу на те, що ОСОБА_4 до 2020 року не мав постійного доходу, намагався працевлаштуватися за кордоном та був відсутній на території України, вчиняє дії та вживає заходи для сплати платежів за минулі періоди, заборгованість за якими утворилася не з його вини. Станом на сьогодні відповідач працевлаштований за основним місцем роботи в КП «Тернопільелектротранс» та отримує щомісячний дохід, і за рахунок списання частки від його доходу сплачується та здійснюватиметься в подальшому сплата щомісячних платежів по аліментах.
У зв`язку з викладеним просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволені позову відмовити.
26 травня 2021 року на адресу Тернопільського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_7 .
Відзив мотивований тим, що ОСОБА_4 не сплачував аліментів з причин, що прямо залежать від нього, а відтак доводи відповідача про відсутність його вини не заслуговують на увагу. Також вважає безпідставними твердження відповідача про те, що в діях боржника відсутня вина у виникненні заборгованості, а також відсутні ознаки ухилення від виконання ним свого обов`язку утримання дітей, оскільки відповідачем не наведено жодних об”єктивних обставин, які б свідчили про неможливсість сплати аліментів у визначеному судом розмірі. Факт ухилення ОСОБА_4 від сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей повністю підтверджується відомостями, відображеними у розрахунку заборгованості по аліментах від 22 червня 2020 року. Також відповідачем не було надано жодних доказів щодо відсутності у нього в певний час роботи.
У зв`язку з викладеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
В судовому засіданні представник апелянта — адвокат Фльорків О.В. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.
Представник позивача — адвокат Сампара Н.М. проти апеляційної скарги заперечила та просила рішення суду залишити без змін.
Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено наступні обставини.
Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому народилося двоє дітей, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , видане повторно 24 травня 2017 року Кременецьким міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, та ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , видане повторно 24 травня 2017 року Кременецьким міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області (а.с.5-6).
Батьками неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , що підтверджено даними зазначених свідоцтв.
Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 грудня 2014 року вирішено стягувати із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_8 аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із 27 листопада 2014 року і до досягнення дітьми повноліття.
В порядку виконання вказаного рішення суду, Кременецьким районним судом Тернопільської області 14 січня 2015 року видано виконавчий лист №601/2614/14-ц (а.с.9), який перебуває на виконанні в Тернопільському міському відділі державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).
Згідно наявного при матеріалах справи розрахунку заборгованості по аліментах від 22 червня 2020 року, наданого головним державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Гнатюк Н.В., станом на 01 червня 2020 року за ОСОБА_4 рахується заборгованість в розмірі 34838.67 грн. Крім цього, у вказаному розрахунку зазначено, що згідно постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №50002133 від 26 серпня 2016 року заборгованість по аліментах станом на 26 серпня 2016 року складала 11910.68 грн. (а.с.7-8).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).
У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.
Тобто в разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки.
Згідно з частинами першою, другою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.
Аналогічний висновок викладений у постанові КЦС в складі Верховного Суду від 20 липня 2020 року у справі № 362/4462/16-ц.
Неустойка (пеня) – це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання – сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак, таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вказано, що передбачена ст.196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.
У статті 196 СК України не встановлено будь–яких обмежень щодо періоду нарахування пені. Навпаки, в ній вказано, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Однак, також зазначено про те, що розмір нарахувань не повинен перевищувати 100 відсотків заборгованості та у разі застосування до платника аліментів заходів, передбачених ч.14 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання.
Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.
Однак, при проведенні розрахунку суд виходив із того, що зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого – обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визнавши її загальну суму.
З матеріалів справи вбачається, що у ОСОБА_4 виникла заборгованість зі сплати аліментів, що стало підставою для звернення ОСОБА_3 із позовом про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.
Суд першої інстанції встановивши, що з вини відповідача, який зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дітей за рішенням суду, виникла заборгованість по сплаті аліментів, дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 пені, передбаченої статтею 196 СК України.
Як слідує із наданого державним виконавцем розрахунку, відповідачу нараховано аліментних платежів за період з серпня 2016 року по травень 2020 року на загальну суму 88917.99 грн. При цьому ОСОБА_4 сплатив аліменти у розмірі 73490 грн.
Таким чином, загальний розмір заборгованості зі сплати аліментів відповідачем становить15427.99 грн. 
Колегія суддів погоджується з розрахунком розміру пені по аліментах за період з серпня 2016 року по травень 2020 року, який проведено судом першої інстанції з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі №572/1762/15-ц та згідно якого загальна сума пені у даній справі становить 170407.47 грн.
Отже, врахувавши суми платежів по сплаті аліментів, які вносив відповідач, суд вірно встановив, що сума нарахованої пені за період із серпня 2016 року по травень 2020 року буде складати 170407.47 грн., у тому числі: 
за 2016 рік – 19639.39 грн., 
за 2017 рік – 86637.74 грн., 
за 2018 рік – 20331.80 грн., 
за 2019 рік – 39461.98 грн., 
за 2020 рік – 4336.56 грн. 
Cума пені за аліментами у розмірі 170407.47 грн. перевищує сто відсотків заборгованості відповідача зі сплати аліментів, яка з серпня 2016 року по травень 2020 року включно складає суму 15427.99 грн.
Таким чином, до стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає неустойка (пеня) зі сплати аліментів у розмірі не більше ста відсотків від суми заборгованості, тобто 15427.99 грн.
Доводи апелянта про те, що у виникненні заборгованості зі сплати аліментів відсутня його вина, колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_4 не надано суду жодних належних та допустимих доказів щодо того, що заборгованість по аліментах утворилася з незалежних від нього причин.
Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_4 є працездатним. Доказів зворотнього судом не здобуто, а тому відповідач зобов`язаний виконувати рішення суду, як і має нести відповідальність за весь час прострочення сплати аліментів.
Твердження апелянта про те, протягом періоду з серпня 2020 по січень 2021 року ОСОБА_4 було сплачено аліменти в загальному розмірі 30339.05 грн., суд апеляційної інстанції до уваги не бере, оскільки предметом спору у даній справі є стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, яка виникла до 01 травня 2020 року.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у даному випадку мають місце порушення з вини відповідача прав позивачки, які підлягають захисту шляхом часткового задоволення позовних вимог та стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей.
У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Задовольняючи позов частково, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.
Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.
Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 березня 2021 року — залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складення повного тексту постанови — 08 червня 2021 року.

Головуючий 
Судді