Постанова                                                   
Іменем України                           
 
16 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 756/3115/17
провадження № 61-18653св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Жданової В. С., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу
 
за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 травня 2020 року у складі судді               Майбоженко А. М. та постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня        2020 року у складі колегії суддів: Вербової І. М., Саліхова В. В., Шахової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, уточнивши який просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 55 000,00 дол. США, що станом на 02 березня 2017 року за курсом НБУ еквівалентно 1 485 000,00 грн, інфляційні втрати - 1 066 230,00 грн, 3 % річних - 181 373,42 грн, проценти - 715 749,66 грн. 
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що 07 липня      2014 року між нею та ОСОБА_2 -огли був укладений договір позики грошових коштів, за умовами якого позикодавець передала позичальнику у борг грошові кошти у розмірі 55 000,00 дол. США зі строком повернення до 31 грудня 2014 року, при цьому сторони домовилися, що позичені кошти повертаються позивачу                  у повному обсязі в гривнях в еквіваленті згідно з курсом НБУ на момент повернення.
 
Станом на березень 2017 року позичальник грошових зобов`язань за договором позики не виконав, а тому виникла заборгованість перед позивачем у розмірі          55 000,00 дол. США, що за курсом НБУ на 02 березня 2017 року становило                      1 485 000,00 грн.
 
Крім вказаної заборгованості, вона має право вимагати від відповідача сплатити їй інфляційні збитки, нараховані на прострочену заборгованість за позикою                 з 01 січня 2015 року до 25 січня 2019 року у розмірі 1 066 230,00 грн, та 3 % річних, нараховані на прострочену заборгованість за позикою з 01 січня 2015 року                до 25 січня 2019 року, що становить 181 373,42 грн. На думку позивача, вона також має право на отримання процентів від суми позики у розмірі 715 749,66 грн.                 У зв`язку з цим просила позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Оболонський районний суд міста Києва рішенням від 25 травня 2020 року позов задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 1 485 000 грн та 3 % річних у розмірі 181 373,42 грн. Вирішив питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовив. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості за договором позики є обґрунтованими та доведеними, оскільки відповідач у визначений договором строк не виконав своїх зобов`язань та не повернув позивачу отримані в борг грошові кошти. У зв`язку           з цим суд також дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що позивач просив стягнути проценти за договором                 за період з 25 січня 2016 року до 25 січня 2019 року, однак в спірному випадку строк дії договору припинився 31 грудня 2014 року, а тому нарахування процентів                  з цього часу є безпідставним. Також суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, оскільки предметом договору були грошові кошти у іноземній валюті - дол. США, а відповідно до закону внаслідок знецінення індексації підлягає лише грошова одиниця України - гривня.
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду
 
Київський апеляційний суд постановою від 02 грудня 2020 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 травня 2020 року залишив без змін.
 
Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому виходив з того, що позовні вимоги у задоволеній місцевим судом частині є обґрунтованими та доведеними. Також вважав необґрунтованими посилання відповідача на те, що суд першої інстанції не розглянув його клопотання про витребування оригіналу боргової розписки та про призначення почеркознавчої експертизи. При цьому апеляційний суд оглянув оригінал розписки від 07 липня 2014 року та приєднав її до матеріалів справи. Водночас суд відмовив у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи через ненадання відповідачем вільних зразків підпису та почерку за 2013 - 2015 роки. Цю обставину суд розцінив як бажання відповідача затягувати розгляд справи.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У грудні 2020 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,       в якій просив скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва             від 25 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень вказує те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 березня        2019 року у справі № 752/20746/17, від 22 серпня 2019 року у справі                                  № 369/3340/16-ц, від 08 жовтня 2020 року у справі № 194/1126/18 та від 17 грудня 2020 року у справі № 445/2368/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); суд не дослідив у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України); суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, всупереч дійсному змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умов, наявних заперечень відповідача щодо написання розписки та її підписання, дійшли передчасного висновку про те, що ОСОБА_1 виконала в повному обсязі свої зобов`язання за договором позики щодо передання коштів, а ОСОБА_2 не повернув позивачці отримані в борг грошові кошти. Суди, досліджуючи боргову розписку, не встановили справжню правову природу відносин між сторонами та не надали належної оцінки доказам у справі, в тому числі і на спростування позовних вимог. 
 
Апеляційний суд безпідставно не врахував поважність причин неявки відповідача в судове засідання у зв`язку із хворобою та дійшов помилкового висновку, що суд першої інстанції не мав можливості відібрати експериментальні зразки підпису для призначення проведення судової почеркознавчої експертизи через неявку відповідача в судове засідання. Розгляд клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи відбувся з порушенням норм процесуального законодавства та порядку призначення і проведення експертиз. У зв`язку з цим суди фактично позбавили відповідача права надати експериментальні зразки підпису для проведення почеркознавчої експертизи з метою встановлення справжності підпису на розписці, яку він власноручно не писав і не підписував, та ухвалив рішення лише на підставі доказів, наданих позивачкою.
 
У березні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Проценко М. М. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення,                         а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки ці судові рішення є законними     та обґрунтованими. Суди правильно застосували норми матеріального                              і процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали їм належну правову оцінку. При цьому зазначив, що відповідач до суду апеляційної інстанції не надав вільних зразків підпису та почерку за                          2013-2015 роки, а тому суд не мав можливості призначити почеркознавчу експертизу та розцінив цю обставину як затягування відповідачем розгляду справи. Без експериментальних зразків підпису, які мали бути відібрані судом за безпосередньою участю відповідача, неможливо було провести почеркознавчу експертизу. Оскільки відповідач фактично ухилився від проведення експертизи, суди правильно визнали факт підписання відповідачем розписки від 07 липня 2014 року.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
23 лютого 2021 року справа № 756/3115/17 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що 07 липня 2014 року між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів, за умовами якого позикодавець передала позичальнику в борг грошові кошти в розмірі              55 000,00 дол. США зі строком повернення до 31 грудня 2014 року.
 
У встановлений договором позики строк  ОСОБА_2 взяті у позивачки в борг кошти не повернув.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;               2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                                       у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Зміст касаційної скарги з урахуванням принципу диспозитивності свідчить про те, що судові рішення оскаржені лише в частині задоволених позовних вимог, а тому переглядаються тільки в частині вирішення цих вимог.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права            в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним                      з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
 
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики,              у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
 
Частково задовольняючи позов, місцевий суд, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості за договором позики та 3 % річних є обґрунтованими              і доведеними, оскільки відповідач у визначений договором строк не виконав своїх зобов`язань та не повернув позивачу отримані в борг грошові кошти.
 
У суді першої та апеляційної інстанцій відповідач заявив клопотання про проведення почеркознавчої експертизи для підтвердження факту укладення договору позики.
 
Оцінюючи доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно та необґрунтовано відхилив його клопотання про призначення               у справі судової почеркознавчої експертизи, Верховний Суд погоджується з ними з огляду на таке.
 
Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
 
Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (частина перша статті 102 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу               у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
 
Відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про призначення судової почеркознавчої експертизи у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач тричі поспіль не з`явився в судове засідання, у зв`язку з чим суд не мав можливості відібрати експериментальні зразки підпису для проведення судової почеркознавчої експертизи. 
 
Відмовляючи у задоволенні клопотання  ОСОБА_2 про призначення почеркознавчої експертизи, апеляційний суд виходив з того, що відповідач не надав вільних зразків підпису та почерку за 2013-2015 роки, у зв`язку з чим суд не мав можливості призначити почеркознавчу експертизу.
 
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
 
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
 
Доведення обставин, чи підписував  ОСОБА_2  договір позики, за яким позивачка просить стягнути заборгованість, має істотне значення для правильного вирішення спору по суті.
 
Оцінюючи обґрунтованість судових рішень про відхилення клопотання про призначення судової експертизи, Верховний Суд вважає, що висновки суду про невиконання або про неможливість виконання судової експертизи у зв`язку                з ненаданням відповідних документів для її проведення не є достатньою підставою для відмови у задоволенні клопотання. Дії сторони щодо ненадання під час розгляду клопотання про призначення експертизи певних матеріалів не можуть свідчити про ухилення особи від участі в експертизі, оскільки суди її не призначили, відповідно, клопотання судових експертів про надання матеріалів для проведення експертизи до суду не надходили та не вирішувалися.
 
Зважаючи на наведене, суди попередніх інстанцій під час розгляду справи не вжили усіх необхідних заходів для виконання завдання цивільного судочинства, визначеного у статті 2 ЦПК України, необґрунтовано відмовили у задоволенні клопотання відповідача про призначення судової експертизи.
 
Згідно зі статтею 400 ЦПК України касаційний суд не має процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а отже, не може вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.
 
З урахуванням того, що при розгляді справи встановлено підставу, яка зумовлює скасування оскарженого судового рішення, суд касаційної інстанції не аналізує інших підстав відкриття касаційного провадження.
 
Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті       389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
 
Верховний Суд взяв до уваги тривалий час розгляду цієї справи, однак з метою дотримання принципівсправедливості, добросовісності та розумності, що                    є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), дійшов висновку про передання справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження                         і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
 
Враховуючи те, що судові рішення оскаржені лише в частині задоволених позовних вимог, тому постанова апеляційного суду підлягає скасуванню лише          в частині вирішення цих вимог.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. 
 
Постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення основної суми боргу за договором позики та 3    % річних скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	В. С. Жданова  	
 	А. Ю. Зайцев   Є. В. Коротенко