Справа № 465/404/21                                Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О. 
Провадження № 22-ц/811/649/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 
Категорія: 1

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.
за участі секретаря: Сеньків Х.І.,
з участю ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 20 січня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви в порядку ст.ст. 15 Т, 152 ЦПК України.-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 20 січня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви в порядку ст. ст. 151, 152 ЦПК України - відмовлено.
Ухвалу оскаржила ОСОБА_1 .
Вважає вищевказану ухвалу такою, що суперечить нормам процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають обставинам справи. Зазначає, що заява була подана до подання позову про визнання права власності на транспортний засіб і про витребування цього майна з чужого незаконного володіння. На даний момент такий позов поданий, перебуває на розгляді в Франківському районному суді м. Львова, суддя Кузь В.Я.
Вказує, що в обґрунтування заяви про забезпечення позову подавала докази, якими володіла на той час: копії довіреності від імені позивача на ім`я відповідача і третьої особи про представництво інтересів позивача; заява про скасування довіреності; копії листів з вимогою про повернення автомобіля; адвокатський запит до регіонального центру ГСЦ МВС. Зазначає, що вимога повернути автомобіль була проігнорована відповідачами, а 23.01.2021 року адвокатом позивача було отримано відповідь на адвокатський запит, відповідно до якої автомобіль позивача 19 грудня 2020 року перереєстровано на громадянина ОСОБА_3 .
Вважає, що відмова у накладенні арешту на спірний автомобіль сприяє істотному порушенню її прав та законних інтересів. Наведені підстави викликають обґрунтовані підозри у тому, що відповідач може й надалі здійснювати свій намір по продажу автомобіля.
Просить ухвалу суду скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення  ОСОБА_1  та її представника ОСОБА_2  на підтримання апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.
Встановлено, що у січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Франківського районного суду м.Львова із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви в порядку ст.ст. 151, 152 ЦПК України, в якій просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно, що є предметом спору, а саме – на автомобіль марки «Toyota Hilux» 2016 року випуску, двигун 2,4 л. дизель, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .
В обґрунтування вимог заяви покликалась на те, що 31 жовтня 2020 року у приватного нотаріуса Ясінського В.Є. оформила довіреність на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з метою надання їй допомоги у продажі її автомобіля «Toyota Hilux» 2016 року випуску, двигун 2,4 л. дизель, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 . 
Цього ж дня вона передала відповідачу і треті особі дану довіреність, ключі від машини і технічний паспорт та домовилась, що вони будуть займатись пошуком покупця, а коли знайдуть, то обов`язково її про це повідомлять, щоб вона сама уклала договір купівлі-продажу автомобіля і сама отримала гроші. 
В січні 2021 року її стало відомо, що ОСОБА_4 за попередньою змовою з ОСОБА_5 з метою заволодіння її автомобілем таємно від неї перереєстрували в сервісному центрі МВС України її машину на себе(реєстраційний номер НОМЕР_2 ) і розмістив від свого імені на сайті «AUTA.RIA» оголошення про продаж такого автомобіля. 
Стверджувала, що  ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мають намір продати її автомобіль, а гроші присвоїти.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції констатував відсутність достатніх підстав на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду.
З вказаним висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи, має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною 2 статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 9 цієї частини.
Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вживати негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.
Згідно із роз`ясненням, яке міститься в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Умовою до застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Згідно приписів статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).
Під час розгляду справи «East/West Alliance Limited» проти України» ЄСПЛ в п. 185 рішення від 23 січня 2014р. нагадав, що вилучення власності в інтересах судочинства, яке не позбавляє власника його майна, а тільки тимчасово припиняє його можливості користуватися та розпоряджатися цим майном, зазвичай пов`язане із здійсненням контролю за використанням власності, що охоплюється сферою застосування другого абзацу статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини, у справі ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
Відтак, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Оскільки, позивачем пред`явлено позовні вимоги про визнання права власності транспортний засіб та витребування його з чужого незаконного володіння , апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки існує обґрунтоване припущення, що спірне майно може бути відчужене, що, в подальшому ймовірно може утруднити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у випадку невжиття таких заходів.
А відтак, вжиття заходів забезпечення позову є практичним застосуванням ефективного механізму захисту порушеного права.
Суд першої інстанції вказаного не врахував та дійшов помилкового висновку щодо відсутності правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
За вказаних обставин,колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог і вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль марки «Toyota Hilux» 2016 року випуску, двигун 2,4 л. дизель, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 є вмотивованим, співмірним із заявленими позивачем вимогами, та не порушує прав відповідача щодо володіння та користування майном.
Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 20 січня 2021 року – скасувати.
Заяву ОСОБА_1 – задовольнити.
Накласти арешт на автомобіль марки «Toyota Hilux» 2016 року випуску, двигун 2,4 л. дизель, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 05 квітня 2021 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.