ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 квітня 2021 року	Львів	Справа № 460/6786/20 пров. № А/857/1857/21	
 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді:                                                  Запотічного І.І.,
суддів:                                                                      Глушка І.В., Довгої О.І., 
при секретарі судового засідання:                              Галаз Ю.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу  Головного управління Національної поліції в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року (суддя Недашківська К.М., ухвалене в м.Рівне) у справі № 460/6786/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Рівненській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинення певних дій, -
                                           В С Т А Н О В И В:
14.09.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Рівненській області, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій:  14 календарних днів - за 2015 рік, 14 календарних днів - за 2016 рік, 14 календарних днів - за 2017 рік, 14 календарних днів - за 2018 рік; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій: 14 календарних днів - за 2015 рік, 14 календарних днів - за 2016 рік, 14 календарних днів - за 2017 рік, 14 календарних днів - за 2018 рік, в розмірі 19456,6 грн.
Позов обґрунтовує тим, що проходив службу в УМВС в Рівненській області, а з 2015 року - в Головному управлінні Національної поліції в Рівненській області. З 29.10.2015 має статус учасника бойових дій. На час звільнення позивача відповідач протиправно не здійснив із позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки в період з 2015 по 2018 роки. Вважає, що за таких умов має місце протиправність бездіяльності відповідача.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Рівненській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Рівненській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що відповідно до вимог   Закону України   «Про Національну поліцію»    грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року. Вказує, що додаткова відпустка учасникам бойових дій не належить до щорічної відпустки, отже вона має бути використана протягом року і не замінюється грошовою компенсацією. Зазначає, що спірна відпустка не є соціальною, тому законодавством не передбачено право позивача на соціальну відпустку чи її компенсацію у разі наявності двох дітей. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.
12.04.2021 представником апелянта заявлено клопотання про розгляд апеляційної скарги без його участі.
Позивач  будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився та явки уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, що відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи без його участі. 
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення  з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
Позивач  з 12.03.2010 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ України. 07.11.2015 прийнятий на службу до Національної поліції України на посаду старшого оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми кримінальної поліції ГУНП в Рівненській області.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 29.10.2015 ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій.
Наказом Головного управління Національної поліції в Рівненській області №142 о/с від 16.07.2018 позивача звільнено зі служби в поліції.
Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2015 по 2018 роки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993, позивач звернувся до відповідача із заявою, на що отримав відмову від 26.08.2020 за №4514/116/01/29-2020.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини на яких ґрунтуються його заперечення щодо вимоги позивача.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Частиною 1 ст. 4 Закону України "Про відпустки" установлюються такі види відпусток: щорічні відпустки (серед іншого): основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до ст. 16-2 Закону України "Про відпустки" учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Правовий статус ветеранів війни визначає   Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993   (Закон №3551-XII), який забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Згідно статті 5 Закону №3551-XII учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Відповідно до пункту 12   частини першої статті 12 Закону №3551-XII учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 93 Закону України   «Про Національну поліцію»   передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799, встановлено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.
Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення зі служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення за 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
В апеляційній скарзі апелянт вказує, що виплата грошової компенсації за невикористані відпустки за минулі роки поліцейським, які звільняються з поліції не передбачена чинним законодавством.
Колегія суддів зазначає, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. При цьому не передбачено позбавлення такої особи права на відпустку, яке вона вже отримала в попередньому календарному році. Таким чином, в наступному календарному році, в тому числі і за умови, що такий є роком звільнення, поліцейський має право на   відпустку за поточний календарний рік та на відпустки, що не були використані в попередніх роках. За таких обставин, вимоги частини 10   статті 93 Закону України   «Про Національну поліцію»   та пункту 8 розділу III Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, якими передбачається виплата компенсації за невикористану в році звільнення відпустку, суд апеляційної інстанції вважає необхідним розуміти як право на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення. Вказані норми свідчать про те, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої   статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР   та   статтею 12 Закону № 3551-ХІІ.
Крім того, колегія суддів вказує, що положення   Закону № 3551-ХІІ   не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, а отже пріорітетним є застосування саме норм   Закону № 3551-ХІІ, які не обмежують право особи-учасника бойових дій на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 травня 2020 року у справі № 360/4127/19.
Оглядаючи матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що на час звільнення позивача зі служби в поліції відповідач не провів з позивачем розрахунку щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за період з 2015 року по 2018 рік. Даний факт не заперечується апелянтом, про що вказано у відповіді на запит від 19.06.2020 №11/90Зі, про розгляд вимоги від 26.08.2020 №4514/116/01/29-2020.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, а відтак судом підставно зобов`язано Головне управління Національної поліції в Рівненській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо витрат понесених позивачем на правничу допомогу, оскільки, враховуючи ступінь складності справи, відсутність судових засідань, типовість категорії спору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 3000,00 грн.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.242, 243, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                          ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року у справі № 460/6786/20 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	І. І. Запотічний 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	О. І. Довга  	
Повне судове рішення складено 28.04.2021