ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/2539/21                                                                      Суддя (судді) першої інстанції: Качур І.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  18 травня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                                      Оксененка О.М.,
суддів:                                                            Вівдиченко Т.Р.,
                                                                 Лічевецького І.О.,

При секретарі:                                    Лещенко В.С.,

За участю представника відповідача:   Колток О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, треті особи: Державне підприємство «Національні інформаційні системи», ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В :

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, треті особи: Державне підприємство «Національні інформаційні системи», ОСОБА_2 , в якому просила: 
- визнати протиправним та скасувати пункт 4 наказу Міністерства юстиції України від 05 січня 2021 року № 37/5 «Про задоволення скарги», яким анульовано доступ Приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
- зобов`язати Міністерство юстиції України поновити доступ Приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Разом з позовною заявою, позивачем подано заяву про  забезпечення позову, в якій позивач просить: 
- зупинити дію пунктів 4 та 6 наказу Міністерства юстиції України від 05 січня 2021 року № 37/5 «Про задоволення скарги».
- зобов`язати Міністерство юстиції України та Державне підприємство «Національні інформаційні системи відновити доступ Приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Вказана заява обґрунтована тим, що дія оскаржуваного наказу відповідача фактично заподіює шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі. 
Так, заявником зазначено, що навіть у разі задоволення позову порушене право позивача не буде поновленим, адже оскаржуваним наказом заблоковано доступ заявнику до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року заяву приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, треті особи: Державне підприємство «Національні інформаційні системи», ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу про забезпечення позову - задоволено частково.
Зупинено дію пунктів 4 та 6 наказу Міністерства юстиції України від 05 січня 2021 року № 37/5 «Про задоволення скарги».
В іншій частині у задоволенні заяви приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1  про забезпечення позову - відмовлено.
В апеляційній скарзі Міністерство юстиції України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати ухвалу та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову - відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у випадку застосування тимчасового блокування доступу державного реєстратора - приватного нотаріуса до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державні реєстратори не позбавлені права на працю та вони вправі здійснювати діяльність, яка не стосується дій щодо вчинення державної реєстрації прав на нерухоме майно та державної реєстрації юридичних, фізичних осіб-підприємців.
На думку апелянта, забезпечення позову фактично вказує на вирішення даної справи по суті, що не відповідає інституту забезпечення позову.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як свідчать копії матеріалів справи, наказом Міністра юстиції України від 05 січня 2021 року № 37/5 «Про задоволення скарги» частково задоволено скаргу ОСОБА_2 від 10.11.2020, зокрема, скасовано рішення від 20.08.2020 № 53696246, 53694792, прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 , анульовано їй доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Підставою для прийняття вказаного наказу стали висновок Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 19.11.2020 за результатами розгляду скарги ОСОБА_2 від 10.11.2020, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.11.2020 за № С-32027.
Згідно вказаного висновку рішення від 20.08.2020 № 53696246, 53694792 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 прийнято з порушенням вимог частини п`ятої статті 3, п. 2 частини третьої статті 10, п. 9 частини першої, частини другої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», реєстраційні дії щодо об`єктів нерухомого майна, розташованих у Дніпропетровській області проведено з порушенням територіальності, а отже вони підлягають скасуванню, а доступ до Державного реєстру речових прав анулюванню.
Не погоджуючись з такими рішеннями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з матеріалів справи вбачається наявність правових підстав для вжиття заходу забезпечення позову, шляхом зупинення дії пунктів 4 та 6 наказу Міністерства юстиції України від 05 січня 2021 року № 37/5 «Про задоволення скарги», позаяк не вжиття такого заходу призведе до ускладнення або неможливості поновлення порушених прав та інтересів позивача, у разі задоволення позову, та вжиття заходів забезпечення позову у запропонований позивачем спосіб, не суперечить меті застосування правового інституту забезпечення позову та забезпечить ефективність судового захисту, у разі задоволення цього позову.
Разом з тим, у задоволенні заяви в частині зобов`язання Міністерства юстиції України та Державного підприємства «Національні інформаційні системи» відновити доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, судом першої інстанції було відмовлено, так як матеріали справи не містять доказів блокування Державним підприємством «Національні інформаційні системи» доступу приватного нотаріуса до єдиних та державних реєстрів.
Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Інститут забезпечення адміністративного позову регламентовано статями 150, 151 КАС України, які закріплюють підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також способи забезпечення позову в адміністративному процесі.
Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті визначених законом заходів з метою створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.
У відповідності до вимог частини першої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи може вжити визначені цією статтею заходи забезпечення адміністративного позову.
Підставою для вжиття заходів забезпечення позову можуть стати такі обставини:
- невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачем за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; 
- очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Згідно частини другої статті 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття забезпечення позову для заінтересованих осіб.
В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).
При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами.
У той же час, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу, дотримання дозволеного законодавством способу забезпечення позову.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17, від 25 квітня 2019 року у справі № 826/10936/18, від 07 квітня 2020 року у справі № 826/13413/18.
Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також суд має враховувати співрозмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.
Подаючи заяву про забезпечення позову позивач посилається на наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного наказу, оскільки у випадку невжиття заходів забезпечення позову при ймовірному задоволенні даного позову, заявнику необхідно буде докладати додаткових зусиль для стягнення шкоди, завданої незаконними рішеннями відповідача або вживати заходів щодо захисту своїх інтересів при можливому оскарженні її поведінки внаслідок не проведення державної реєстрації у зв`язку із блокуванням доступу до Реєстру. 
Як свідчать матеріали справи, наказом міністра юстиції України від 05 січня 2021 року № 37/5 «Про задоволення скарги» частково задоволено скаргу ОСОБА_2 від 10.11.2020, зокрема, скасовано рішення від 20.08.2020 № 53696246, 53694792, прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 , анульовано їй доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За визначенням частини першої статті 3 Закону України від 02.09.1993 №3425-XII «Про нотаріат» (далі - Закон N 3425-XII) нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.
При цьому, статтею 46-1 Закону України «Про нотаріат» установлено, що нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості єдиних і державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них.
Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості Єдиного державного демографічного реєстру, а також Державного реєстру актів цивільного стану громадян, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців і громадських формувань, інших єдиних і державних реєстрів, що функціонують у системі Міністерства юстиції України.
Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій із нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва обов`язково використовує також відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру.
Інформація з єдиних і державних реєстрів, отримана нотаріусом під час вчинення нотаріальних дій, залишається у відповідній справі державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса.
Користування єдиними та державними реєстрами здійснюється безпосередньо нотаріусом, який вчиняє відповідну нотаріальну дію.
Пунктом 8 частини першої статті 29-1 Закону №3425-XII передбачено, що нотаріальна діяльність приватного нотаріуса тимчасово зупиняється на час дії таких обставин, зокрема, у разі направлення територіальним органом до Міністерства юстиції України подання про анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю - до вирішення питання по суті, але не більш як на шість місяців.
Частиною десятою статті 10 Закону №3425-XII встановлено, що порядок внесення Міністерством юстиції України, його територіальними органами або Нотаріальною палатою України подання про анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю та його розгляд Вищою кваліфікаційною комісією нотаріату встановлюється Міністерством юстиції України.
Так, наказом Міністерства юстиції України від 28.07.2011 №1904/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.07.2011 за №925/19663, затверджено Порядок внесення Міністерством юстиції України, територіальними органами Міністерства юстиції або Нотаріальною палатою України подання про анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю та його розгляд Вищою кваліфікаційною комісією нотаріату (далі - Порядок №1904/5).
Відповідно до пункту 2 Порядку №1904/5 подання Мін`юсту, територіального органу Міністерства юстиції або Нотаріальної палати України про анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю (далі - Подання) вноситься до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату (далі - Комісія) не пізніше тридцяти днів з дня встановлення підстав для анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю, якщо інший строк не передбачено законом.
Згідно з пунктом 3 Порядку 1904/5 подання Мін`юсту, територіального органу Міністерства юстиції повинно містити: інформацію про наявність підстав, визначених пунктом 2 частини першої статті 12 Закону; зазначення конкретних порушень, які були допущені нотаріусом; пропозиції щодо анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю.
Таким чином, з огляду на вказані норми, на думку заявника, дія оскаржуваного наказу відповідача фактично заподіює шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, оскільки таким наказом заблоковано доступ заявнику до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Суд наголошує, що інститут забезпечення адміністративного позову дійсно є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі. Однак, застосовуючи такий інститут, необхідно перш за все враховувати його мету та запобігати вирішенню спору у справі шляхом задоволення заяви про забезпечення позову.
У той же час, суд, який застосовує заходи забезпечення позову з підстав очевидності ознак протиправності оскарженого рішення, на основі наявних у справі доказів повинен бути переконаний, що рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, передбаченими частиною другою статті 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам цього порушення.
Твердження про «очевидність» порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед, тому застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках.
Так, у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №826/16509/18 та від 07 квітня 2020 року у справі № 826/13413/18 щодо «очевидності» ознак протиправності дій та порушення прав позивача зазначено, що попри те, що такі ознаки не мають окреслених меж, йдеться насамперед про їх «якість»: вони повинні свідчити про протиправність оскаржуваних рішень (дій) поза обґрунтованим сумнівом.
Сама ж лише незгода позивача із діями (рішеннями) суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання їх протиправними і зобов`язання вчинити певні дії ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.
У даному випадку, забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу в частині анулювання доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно може вважатися вирішенням спору, оскільки приватний нотаріус і в подальшому здійснює діяльність у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно, незважаючи на те, що оскаржуваний наказ, дія якого спірною ухвалою зупинена, був винесений саме з підстав наявних порушень приватним нотаріусом при вчиненні дій у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно.
Відтак, оскільки позивач заявив, серед інших, позовну вимогу про визнання протиправним та скасування пункту 4 наказу Міністерства юстиції України від 05 січня 2021 року № 37/5 «Про задоволення скарги», яким анульовано доступ Приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виданого Міністерством юстиції України в межах повноважень, а застосованими заходами забезпечення такого позову виступає зупинення дії спірного наказу в частині анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що вказує на вирішення частини позовних вимог в адміністративному спорі по суті.
При цьому, у випадку застосування блокування доступу державного реєстратора - приватного нотаріуса до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державні реєстратори не позбавлені права на працю і вони вправі здійснювати діяльність, яка не стосується дій щодо вчинення державної реєстрації прав на нерухоме майно і державної реєстрації юридичних, фізичних осіб-підприємців.
Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом в постановах від 19 червня 2018 року у справі №826/9263/17, від 1 жовтня 2019 року у справі №420/912/19, від 21 листопада 2019 року у справі №420/1065/19, від 12 лютого 2020 року у справі №824/902/19-а, від 24 квітня 2020 року у справі №160/9698/19, від 23 липня 2020 року у справі №640/12935/20, від 03 грудня 2020 року у справі №580/3884/19, від 21 січня 2021 року у справі № 420/4262/19.
У разі вжиття заходів забезпечення позову у запропонований позивачем спосіб шляхом зупинення дії пунктів оскаржуваного наказу, судом буде фактично ухвалене рішення без розгляду справи по суті, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що зазначені позивачем у заяві про забезпечення позову доводи не свідчать про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, передбачених статтею 151 КАС України. 
Обставин щодо того, що невжиття заходів забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у справі не встановлено.
Таким чином, дослідивши встановлені обставини, проаналізувавши вищенаведені правові норми та всі доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для вжиття адміністративним судом заходів забезпечення позову відповідно до положень ст. 150 КАС України.
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки при винесенні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було допущено порушення норм права, що призвело до невірного по суті вирішення питання, тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а у задоволенні заяви про забезпечення позову - слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 150, 312,   317,   321,   322,   325,   328 КАС України   суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - задовольнити.
Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року - скасувати.
Прийняти нову постанову, якою у задоволенні заяви приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, треті особи: Державне підприємство «Національні інформаційні системи», ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко

Судді                                                                          Т.Р. Вівдиченко

                                                                                            І.О. Лічевецький