У Х В А Л А
11травня 2021 року
м. Київ
провадження № 13-66зво21
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_1 ,
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 
перевірила заяву засудженого ОСОБА_15 про перегляд вироку Харківського обласного суду від 15 грудня 2000 року та ухвали Верховного Суду України від 26 червня 2001 року за виключними обставинами і
встановила:
Вироком Харківського обласного суду від 15 грудня 2000 року ОСОБА_15 було визнано винним і засуджено за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 17, п. «а» ст. 93, ч. 2 ст. 17, пунктами «а», «з» ст. 93, пунктами «а», «з» ст. 93, частинами 1, 2, 3 ст. 142 Кримінального кодексу України 1960 року (далі – КК 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.
Ухвалою Верховного Суду України від 26 червня 2001 року зазначений вирок змінено, виключено засудження ОСОБА_15 за ч. 1 ст. 142 КК 1960 року та призначення йому покарання окремо за ч. 2 ст. 17 і п. «а» ст. 93 цього Кодексу у виді 10 років позбавлення волі, як зайві. Ухвалено вважати ОСОБА_15 засудженим за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 17, пунктами «а», «з» ст. 93, пунктами «а», «з» ст. 93,  ч. 2 та ч. 3 ст. 142 КК 1960 року до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. 
11 березня 2021 року Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) ухвалив остаточне рішення у справі «Дембо та інші проти України», яким констатував порушення щодо ОСОБА_15 (заява 11572/20) ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція) стосовно покарання у виді довічного позбавлення волі без перспективи звільнення. ЄСПЛ також постановив, що визнання існування порушення становить достатню справедливу сатисфакцію.
Посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ ОСОБА_15 звернувся до Великої Палати Верховного Суду (далі – Велика Палата) із заявою про перегляд судових рішень щодо нього за виключними обставинами у якій просить судові рішення скасуватий ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Перевіривши наведені у заяві доводи, Велика Палата вважає, що у відкритті провадження за заявою ОСОБА_15 необхідно відмовити з огляду на таке.
Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за виключними обставинами, однією з яких є встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом.
11 березня 2021 року ЄСПЛ у справі «Дембо та інші проти України» встановив порушення Україною ст. 3 Конвенції щодо деяких осіб, зокрема і ОСОБА_15 (заява 11572/20), стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення.
Загальні принципи, яких дотримувався ЄСПЛ при ухваленні цього рішення, а саме оцінка та аналіз наведених ним фактів, констатований зміст порушення Конвенції та визнання порушення достатньо справедливою сатисфакцією свідчать про допущення щодо ОСОБА_15   таких порушень Конвенції, які за цих обставин неможливо відновити у вигляді того стану чи становища, що існували до вчинення порушень.
У таких випадках засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування моральної шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру. Виконання цих заходів покладається на компетентні органи державної влади.
З урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини від 19  січня 2000 року, встановлене ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань може бути підставою для перегляду судових рішень лише в тому випадку, коли можна досягти на національному рівні restitutioinintegrum (повного відновлення), тобто відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції.
Щодо ОСОБА_15 таке повне відновлення попереднього юридичного стану, зокрема шляхом перегляду судового рішення не є можливим, оскільки ЄСПЛ констатував порушення Конвенції лише щодо довічного ув`язнення без перспективи звільнення та не зробив висновку про порушення конвенційних прав заявника під час розгляду в судах справи щодо нього.
Констатоване порушення Конвенції щодо заявника може бути усунуто лише шляхом вжиття заходів загального характеру з боку держави (внесення змін у відповідне законодавство).
Отже, підстави для відкриття провадження за заявою ОСОБА_15 про перегляд судових рішень щодо нього за виключними обставинами відсутні.
Керуючись статтями 459, 463, 464 Кримінального процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду
ухвалила:
Відмовити у відкритті провадження за заявою ОСОБА_15 про перегляд вироку Харківського обласного суду від 15 грудня 2000 року та ухвали Верховного Суду України від 26 червня 2001 року за виключними обставинами.
Заяву ОСОБА_15 з усіма доданими матеріалами повернути заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                                     ОСОБА_1 

Судді:                                                 ОСОБА_16                                            ОСОБА_9 
                                                ОСОБА_3                                                    ОСОБА_10 
  ОСОБА_4                                               ОСОБА_11 
ОСОБА_5                                          ОСОБА_12 
ОСОБА_6                                                   ОСОБА_13 
ОСОБА_7                                               ОСОБА_14 
ОСОБА_8