Справа № 301/2052/18

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        08 квітня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючої – судді Кожух О.А.,
суддів – Бисаги Т.Ю., Фазикош Г.В., 
за участі секретаря – Микуляк Є.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні, за відсутності учасників справи, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду від 10 березня 2020 року (головуюча суддя Даруда І.А.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом, який мотивував тим, що 11 березня 2013 між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого позивач позичив ОСОБА_2 306000 гри., що на час укладення договору було еквівалентно 30 000 євро.
Договір позики було посвідчено 11 березня 2013 р. приватним нотаріусом Ожеледа П.М. та зареєстрований в реєстрі приватного нотаріуса за № 473.
За п.2 договору позики ОСОБА_2 зобов`язувався повернути борг рівними частками, щомісячно, по 5477 грн. що було еквівалентно 537 євро, в строк до 01 березня 2017 р.
Протягом 2013 - 2016 років ОСОБА_2 виконував умови укладеного договору га сплатив за цей період кошти в сумі 324000 грн., що, з урахуванням курсу євро на день часткового погашення боргу за кожним платежем, становить 11800 євро.
Залишок боргу на день звернення до суду становить 601146 грн., що еквівалентно 18200 євро за курсом Національного банку України станом на 27 вересня 2018 р. - 33.03 грн. за одне євро, яку відповідач відмовляється повертати з огляду на те. що сплачена ним сума відповідає сумі позичених коштів.
Зважаючи на викладене, позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 601146 гривень, що на день звернення до суду еквівалентно 18200 євро, та повернути витрати по оплаті судового збору.
       Рішенням Іршавського районного суду від 10 березня 2020 року у позові ОСОБА_1 - відмовлено за недоведеністю позовних вимог.
Позивачем на таке рішення подано апеляційну скаргу. Вважаючи, що висновки суду не відповідають обставинам справи та судом неправильно застосовано норми матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача 601146 гривень. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував що відповідач отримав у позику євро, що підтверджено також поясненнями приватного нотаріуса, який посвідчував договір позики; відповідно до умов договору позики зобов?язувався повернути суму коштів, еквівалентну 30000 євро; згідно випискам банку відповідачем на погашення заборгованості було внесено лише 14 платежів на загальну суму 7518 євро; вважає, що висновок суду першої інстанції про сплату відповідачем боргу не грунтується на матеріалах справи та дійсних фактичних обставинах, оскільки значна кількість наданих відповідачем квитанцій не стосуються договору позики.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду залишити без змін, зазначаючи, що ним було отримано у борг 306000 грн., а повернуто позивачеві 324000 грн., що визнається самим позивачем. 
Сторони та їх представники в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що стверджується розписками позивача і його представника, що були присутні у попередньому судовому засіданні апеляційного суду, та повідомленням про вручення поштового відправлення Азаровій І.В., що діє в інтересах ОСОБА_2 (а.с.77 т. 2) і згідно ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Крім того, судова повістка була направлена ОСОБА_2 на адресу електронної пошти, з якої ним на адресу апеляційного суду направлялось клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.76 т.2). Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, що не з`явились в судове засідання. Відповідно до положень ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що предметом договору позики є 306000 грн. 00 коп., що еквівалентно 30000 євро, за встановленим сторонами обмінним курсом 1,00 євро = 10,20 грн., і таку суму боргу позивач отримав протягом 2013-2016 років, що визнається самим позивачем у позові (а.с.2, абзац 4). Тому посилання ОСОБА_1 на курс Національного банку України (на 28 березня 2018 року) 33,03 грн. за євро є таким, що суперечить умовам договору позики, укладеним сторонами.
Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Судом встановлено, що 11.03.2013 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу Ожеледа П.М., зареєстрований в реєстрі за № 473 (а.с.4). Відповідно до п.1 зазначеного договору відповідач від позивача прийняв у власність 306000,00 грн., що еквівалентно 30000 євро за встановленим сторонами обмінним курсом 1,00 євро – дорівнює 10,20 гривень. Кошти в сумі 306000 грн. позивач зобов`язався повернути готівкою частинами за встановленим графіком: платежами не менше 5477 грн., що еквівалентно 537 євро, до 01 першого числа кожного місяця починаючи з 01 березня 2013 року строком до 01 березня 2017 року.
Відповідно до пункту 3 договору повернення позики мало бути здійснено на рахунки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в погашення кредиту ОСОБА_1 . 
Укладення такого договору позики відповідач не заперечує. 
ОСОБА_1 видав ОСОБА_2 довіреність, якою уповноважив останнього представляти свої інтереси в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» по всіх питаннях, що стосуються його як позичальника, надавши, зокрема, право, вносити грошові кошти з метою погашення кредиту на позичкові рахунки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , купувати валюту для погашення кредиту.
Відповідачем на підтвердження виконання своїх зобов?язань було надано суду копії квитанцій, відповідно до яких він сплачував на рахунок №  НОМЕР_1  на погашення кредиту ОСОБА_1  кошти саме у грошовій одиниці - євро (а.с. 95-167). 
Таким чином, у ОСОБА_2 існувало зобов?язання перед ОСОБА_1 у грошовій одиниці – євро, в борг ОСОБА_2 було отримано 30000 євро, із зазначенням у договорі позики еквіваленту у гривні за курсом, який існував на день укладення договору позики. 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорення.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
За змістом статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти, а позичальник зобов?язується повернути таку ж суму грошових коштів у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Відповідні висновки щодо застосування положень частини другої статті 533 ЦК України викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19). 
Оскільки сторони в договорі від 11 березня 2013 року передбачили, що відповідач прийняв у власність 306000,00 грн., що еквівалентно 30000 євро за встановленим сторонами обмінним курсом 1,00 євро – дорівнює 10,20 гривень (курс НБУ станом на 11.03.2013 становив 10,39 грн (1039,88 за 100 євро) за 1 євро), до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 533 ЦК України. Офіційний курс гривні до євро – змінився, тому грошове зобов`язання відповідачем по поверненню позивачу відповідної суми євро не виконано, а отже - триває, Відтак, позивачем правомірно заявлена вимога про повернення заборгованості за договором позики. 
Проте, на думку колегії, позивачем невірно визначено суму такої заборгованості 
За змістом ст ст77, 78, 79, 81, 82 ЦУПК України, кожна сторона повинна довести належними, допустимим та достовірними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; обставини, що визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання 
Позивач у позовній заяві зазначав, що відповідач здійснював погашення заборгованості протягом 2013-2016 років, повернена сума, з урахуванням курсу євро на день часткового погашення боргу за кожним платежем, становить 11800 євро, та просив стягнути залишок заборгованості – 601146 грн., що еквівалентно 18200 євро за курсом Національного банку України станом на 27 вересня 2018 р. Таку ж суму - 601146 грн.- позивач просить стягнути у апеляційній скарзі. 
28 січня 2020 року до суду першої інстанції позивач подав клопотання, у якому зазначав, що відповідачем на погашення боргу було здійснено лише 14 платежів по 537 євро, що становить 7518 євро. Аналогічне твердження позивач висловив у поясненнях, надісланих до апеляційного суду. Таке твердження позивача базується на тому, що банківськими квитанціями, які містяться у матеріалах справи, підтверджується, що відповідач придбавав валюту на суму 537 євро та сплачував ці кошти на рахунок у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на погашення кредиту ОСОБА_1 , і таких платежів було 14 – у 2014-2016 роках. 
Щодо суми заборгованості колегія суддів зазначає наступне. 
Як зазначалось вище, відповідачем на підтвердження виконання своїх зобов?язань було надано суду копії квитанцій (а.с.95-174), відповідно до яких він придбавав євро – у 27 випадках придбав 537 євро, один раз придбав 505 євро, один раз – 470 євро, і в подальшому, в день придбання валюти, ці ж суми вносились на рахунок №  НОМЕР_1 на погашення кредиту ОСОБА_1 . 
Позивач у своїх поясненнях бере до уваги лише ті 14 квитанцій, на яких як платник зазначено ОСОБА_2 . Серед наданих відповідачем квитанцій містяться і такі, на яких платником зазначено ОСОБА_1 . Проте, оцінюючи надані квитанції, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідні квитанції як щодо придбання ОСОБА_2 валюти у сумі, що передбачена у договорі позики як щомісячний платіж, так і квитанції, що підтверджують внесення в той же день відповідного платежу на рахунок №  НОМЕР_1 на погашення кредиту ОСОБА_1 , були надані суду відповідачем. Такі докази (із зазначенням ОСОБА_2 як платника) беруться до уваги самим позивачем. Колегія вважає, що придбання валюти відповідачем та внесення у цей же день такої ж суми євро на рахунок №  НОМЕР_1  на погашення кредиту підтверджує той факт, що така оплата, попри зазначення платником ОСОБА_1 , проводилась саме  ОСОБА_2 .. Отже, наданими відповідачем квитанціями, які відповідають придбанню відповідачем валюти у відповідній сумі у відповідний день, підтверджується сплата коштів саме відповідачем, і загальна сума коштів, внесених відповідачем на погашення кредиту ОСОБА_1 , становить 15475 євро.
Колегія суддів вважає, що не підтверджують сплату коштів на рахунок №  НОМЕР_1  ОСОБА_2 квитанції (від 01.04.2013 (а.с.154 т. 1), від 30.04.2013 (а.с.155 т. 1), від 31.05.2013 (а.с.156т. 1), від 03.01.2014 (а.с.123 т. 1), від 05.02.2014 (а.с.124 т. 1), де платником зазначено ОСОБА_1 , та відсутні докази придбання відповідачем в цей день відповідної суми валюти.
Також колегія суддів не бере до уваги квитанції, надані відповідачем, щодо здійснення фінансових операцій у АТ Ощадбанк із зазначенням призначення платежу «Поповнення ПК» (отримувач ОСОБА_1 ), «поповнення картрахунку ОСОБА_1 » (а.с. 168-174). У таких документах платником не зазначено ОСОБА_2 . Крім того, такі платежі не можуть бути взяті до уваги як підтвердження погашення заборгованості за договором позики від 11.03.2013, оскільки не відповідають п. 3 договору позики, яким передбачено повернення позики на рахунки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 саме в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».
Таким чином, належними та допустимими доказами підтверджується сплата саме відповідачем 15475 євро на погашення кредиту ОСОБА_1 . 
Отже сума боргу, яка залишається неповерненою, становить – 14525 євро (30000 євро – 15475 євро), що станом на час звернення позивача з даним позовом (за курсом НБУ станом на 27 вересня 2018 р. - 33.03 грн.) складало 479760,75 грн. 
Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, слід скасувати з підстав, передбачених п. п. 3, 4 ч. 1 ст 376 ЦПК України, та ухвалити нове рішення, яким позов – задовольнити частково. 
Відповідно до ч. 1 ст 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позовної заяви було сплачено 6011,46 грн. (а.с.1 т. 1), при поданні апеляційної скарги – 9017,20 грн. (а.с.30 т. 2). Зважаючи на те, що позов підлягає частковому задоволенню – на 79,8 %, з відповідача на користь позивача слід стягнути 11992,87 гривень у відшкодування сплаченого судового збору, з яких 4797,15 грн. - у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, та 7195,72 грн. - у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст 374, п. п. 3, 4 ч. 1 ст 376, ст ст 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Іршавського районного суду від 10 березня 2020 року – скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (місце реєстрації АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) заборгованість за договором позики від 11 березня 2013 року у сумі 479760 (чотириста сімдесят дев`ять тисяч сімсот шістдесят) гривень 75 копійок, та 11992,87 гривень у відшкодування сплаченого судового збору, з яких 4797,15 грн. - у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, та 7195,72 грн. - у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 14 квітня 2021 року.

Головуюча

Судді