ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
3 червня 2021 року
м. Харків
Справа № 635/9231/19
Провадження №22-ц/818/26/21
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Тичкової О.Ю.
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання Сидорчук М.О.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області, ухвалене 27 листопада 2020 року у складі судді Березовської І.В.,
УСТАНОВИВ:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яким в остаточній редакції просив стягнути з відповідача на його користь суму позики у розмірі 1592640 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15.01.2013 передав відповідачу в позику грошову суму у розмірі 56000 доларів США. Факт передачі грошової суми підтверджується розпискою ОСОБА_2 , який в ній власноруч зазначив, що отримав від позивача вказану грошову суму та зобов`язався повернути її до 15.07.2013, однак не повернув. 13.02.2017 між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до розписки від 15.01.2013, відповідно до якої сторони домовилися про право ОСОБА_2 повернути борг також земельними ділянками, розташованими на території АДРЕСА_1 , загальною площею 0,93 га; строку повернення боргу у додатковій угоді від 13.02.2017 визначено не було. Позивач зазначає, що грошові кошти повернуті не були, у зв`язку з чим він звернувся до суду з зазначеним позовом.
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 27 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення мотивоване тим, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики на підставі боргової розписки від 15.01.2013. Жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики від 15.01.2013 відповідач в ході судового розгляду не надав. Доводи відповідача щодо виконання ним зобов`язання за договором позики шляхом передачі документації на земельні ділянки також не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами. Наявності у відповідача будь-яких перешкод для повернення суми боргу за договором позики, а також відмови ОСОБА_1 прийняти виконання зобов`язання за договором позики не встановлено. Судом відхилені доводи відповідача, що додаткова угода була укладена у день складання розписки 15.01.2013, оскільки відсутність дати на екземплярі відповідача не спростовує як самого факту укладання такої угоди, так і дати її укладання 13.02.2017. Відповідачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження укладання угоди саме 15.01.2013, зокрема, останній не скористався правом заявити відповідне клопотання про призначення експертизи з метою підтвердження періоду складання вказаної угоди. На підставі викладеного суд дійшов висновку про наявність у відповідача боргових зобов`язань за договором позики від 15.01.2013. Проте, суд урахував, що перебіг позовної давності може перериватися лише в межах строку давності, а не після його спливу. За вказаних обставин доводи позивача про визнання відповідачем боргу у лютому 2017 року як підстави для переривання строку позовної давності судом прийняті не були, оскільки визнання відповідачем боргу в лютому 2017 року після спливу позовної давності не перериває її перебіг. Оскільки позивачем та його представником не наведено будь-яких поважних причин пропуску позовної давності для звернення до суду з позовом, суд відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення суми позики у зв`язку зі спливом позовної давності.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, якою просить рішення скасувати та ухвалите нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги вказав, що рішення суду ухвалене з порушенням та невірним тлумаченням норм матеріального права. Суд помилково прийшов до висновку, що наслідком спливу строку позовної давності є припинення дії договору позики та втрата сторонами права укладати до договору позики додаткових угод, у тому числі змінювати спосіб та строки повернення боргу. Порушення строку позовної давності не тягне за собою, ані припинення зобов`язання, ані припинення договору, рівно як не позбавляє кредитора та боржника права укладати до укладеного договору додаткові угоди, у тому числі змінювати спосіб та строк виконання зобов`язання. Це підтверджується ч. 1 ст. 267 Цивільного кодексу (далі – ЦК) України, яка зазначає, що у випадку, якщо боржник виконав зобов`язання після спливу позовної давності, він не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо він у момент виконання не знав про сплив позовної давності. А отже, зобов`язання не припиняється у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Ані розпискою, ані приписами цивільного законодавства не встановлено, що дія договору позики, а також зобов`язання позичальника щодо повернення боргу припиняються зі спливом строків позовної давності. Також, укладений між сторонами договір позики не було розірвано в судовому порядку. Зобов`язання по поверненню боргу припиняються повним поверненням боргу. Оскільки позика не була повернута відповідачем вчасно та договір позики своєї дії не припинив, сторони, керуючись принципом свободи договору, уклали додаткову угоду від 13.02.2017 до договору позики від 15.01.2013 в якій змінили спосіб та строк виконання відповідачем боргового зобов`язання. Додаткова угода від 13.02.2017, як і розписка від 15.01.2013, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. За таких обставин суд першої інстанції помилково не врахував факт укладання сторонами додаткової угоди від 13.02.2017 та не надав належної правової оцінки її змісту. Додаткова угода від 13.02.2017 свідчить не лише про визнання відповідачем свого боргу, а є правочином, який був укладений сторонами, та на підставі якого у сторін виникли нові права та обов`язки. А саме, було встановлено для відповідача альтернативний спосіб повернення боргу. Строк виконання зобов`язання з повернення грошей у такий спосіб додатковою угодою встановлений не був, тому він повинен відраховуватися з моменту пред`явлення позивачем вимоги про виконання зобов`язання. З вимогою про повернення боргу позивач звернувся до відповідача 10.07.2018. Віповідно до вимог закону за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Отже, строк позовної давності у дісноиму спорі почав свій перебіг не від дати визначеної в розписці від 15.01.2013 для повернення коштів, як вважав суд першої інстанції, а з 28.07.2018, тобто через 7 днів з моменту отримання боржником вимоги від позивача про повернення боргу та невиконання такої вимоги. Апелянт вважає, що оскільки відповідач на його вимогу не повернув борг ані у спосіб повернення грошових коштів, ані у спосіб передачі документів на земельні ділянки, його позовні вимоги підлягають задоволенню.
ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, яким просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відзив мотивовано тим, що судом обгруновано не були прийняті доводи позивача щодо наявності угоди як підстави для переривання строку позовної давності за договром позики від 15.01.2013. Висновок суду про те, що перебіг позовної давності може перериватися лише в межах строку позовної давності відповідає вимогам закону. Тобто, наявність угоди, яка, як наполягає позивач, укладена в лютому 2017 року, після спливу позовної давності, не перериває її перебіг. Оскільки з моменту закінчення відносин за договром позики від 15.01.2013 та його повного виконання минуло 7 років, відповідач не має у повному обсязі докази для обгрунтування виконання зобов`язання за цим договором. 
Вислухавши доповідь головуючого судді, пояснення ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах ОСОБА_2 , встановивши обставини справи, перевіривши зібрані по справі докази, обговоривши доводи апеляційної скаргі і відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно статті 367 Цивільного процесуального кодексу (далі – ЦПК) України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судовим розглядом встановлено, що 15.01.2013 ОСОБА_4 складена розписка, згідно якої він взяв у борг у ОСОБА_5 грошові кошти в сумі, еквівалентній 56000 доларів США, які зобов`язався повернути до 15.07.2013 (а.с. 4).
13.02.2017 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 уклали угоду, яка є доповненням до розписки ОСОБА_2 від 15.01.2013 про отримання грошових коштів в розмірі 56000 доларів США від ОСОБА_1 . Даною угодою сторони підтвердили, що боржник ОСОБА_2 зазначену у розписці суму грошових коштів може повернути шляхом передачі ОСОБА_1 документації на земельні ділянки, розташовані на території АДРЕСА_1 «будівництво жилого будинку, господарських будівель і споруд» з генеральними довіреностями від власників ділянок. Загальна площа вказаних ділянок має складати 0,93 га. Сторони також підтвердили, що за обопільною згодою, еквівалентом повернення грошових коштів згідно зазначеної вище розписки може бути документація на інші земельні ділянки (а.с. 5).
10.07.2018 ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про повернення грошової позики в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України у сумі 56000 доларів США. Зазначив, що у випадку невиконання ОСОБА_2 свого обов`язку по поверненню йому позики в повному обсязі у семиденний строк з дня отримання цієї вимоги, він буде вимушений звернутися до суду з вимогою про стягнення з ОСОБА_2 суми основного боргу, інфляційних витрат та 3% річних (а.с. 6).
Направлення вимоги на адресу відповідача підтверджується даними накладної 6116609630191 від 12.07.2018 і описом вкладення у цінний лист на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 7).
Отримання відправлення 6116609630191 адресатом підтверджується даними з офіційного сайту «Укрпошти», згідно яких вказане відправлення вручено адресату особисто 20.07.2018 (а.с. 8).
Судова колегія вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин, що виникли з приводу виконання ОСОБА_2 умов догвору позики від 15.01.2013 та застосував до них норми матеріального права, що їх регулюють. 
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.
Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України у разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (статті627, 628, 629, 631 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (Stubbings and others v. The United Kingdom, №22083/93, №22095/93, §51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; Zolotas v. Greece (№o.2), №66610/09, §43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення – захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).
Відповідно до частини 5 статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252, 255 ЦК України.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Відповідно до частини 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; в силу частини 3 цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.
Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі №6-2170цс16.
Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини 1, 2 статті 264 ЦК України).
Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17 (провадження №14-448цс19).
Тобто, позовна давність може перериватися внаслідок вчинення боржником дій, зокрема, здійснення платежів як на оплату основного боргу, так і іншого зобов`язання, визначеного договором.
Згідно позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №522/31199/13-ц (провадження 61-3872св18), підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.
Виходячи з положень статті 264 ЦК України, необхідно встановлювати, коли достеменно боржник вчинив відповідні дії, оскільки перебіг позовної давності може перериватися лише в межах строку давності, а не після його спливу.
Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №333/6301/15-ц, від 12 червня 2020 року у справі №712/8733/17, від 03 липня 209 року у справі №639/9642/14-ц.
У постанові Верховного Суду від 1 квітня 2020 року по справі №203/4097/16 (провадження №61-37767св18), зазначено: «Пославшись в обґрунтування своїх висновків про відхилення апеляційної скарги на те, що чинність договору про надання відновлювальної кредитної лінії №07.1/43-7 і продовження його дії після 21 лютого 2009 року підтверджується укладеними 11 листопада 2014 року договорами про внесення змін до цього договору, суд апеляційної інстанції не врахував, що у разі зміни строку дії кредитного договору укладені після його закінчення додаткові угоди не мають правового значення, так як ними доповнено та змінено договір, який фактично припинив свою дію».
Тому укладення між сторонами угоди від 13.02.2017 після спливу позовної давності не перериває її перебіг.
Крім того, з наданих суду документів, у тому числі і угоди від 13.02.2017, не вбачається вчинення відповідачем дій, які б свідчили про фактичне визнання боргу або іншого обов`язку, як то часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу.
З огляду на встановлені фактичні обставини справи, обґрунтованим є висновок суду про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.
Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки встановлених судом обставин; були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується апеляційний суд.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів вважає, що апелянтом не доведена наявність підстав для висновку щодо необґрунтованості та незаконності рішення суду першої інстанції, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.
При вирішенні справи суд повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Отже, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
За викладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення районного суду – без змін.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення, судові витрати, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 листопада 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 7 червня 2021 року.
Головуючий                                                                                 О.Ю.Тичкова

Судді                                                                                         О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук