ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5006/21 Справа № 210/5871/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Хлистуненко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Бондар Я.М.,
суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.
сторони справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року, ухваленого суддею Хлистуненко О.В. у місті Кривому Розі, Дніпропетровської області (відомості про дату складення повного тексту судового відсутні),-

ВСТАНОВИВ: 
У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» про визнання кредитного договору недійсним.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 01.09.2008 року між Закритим Акціонерним Товариством «ОТП Банк» та позивачем був укладений кредитний договір №МL-311/174/2008 року. 
Відповідно до Договору Купівлі-продажу кредитного портфелю від 12.11.2010 року право вимоги за Кредитним договором придбало Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» і тому став кредитором за кредитним договором № МL-311/174/2008.
Вважає, що Кредитний договір суперечить законодавству України по захисту прав споживачів. 
Вказує, що Відповідачем в порушення закону не було виконано переддоговірну роботу з позивачем. Позивачу з боку банку не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформації про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання позивачем продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит.
Крім того, в кредитному договорі містяться умови, які регулюють внесення змін (доповнень) та розірвання договору, лише в односторонньому порядку і лише в інтересах та з боку Банку та не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність банку за невиконання або неналежне виконання умов договору, що суперечить нормам ЦК України та ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Вказує, що, ще в момент підписання договору позивача поставлено в невигідне та таке, що порушує його права становище. Тобто, банк в односторонньому порядку даним договором залишив за собою право в будь-який час підвищувати процентну ставку, а також, передбачив своє право, в разі незгоди позичальника, чи взагалі без згоди, вимагати повернення всієї суми Кредиту. Тобто, взявши кредит, позивач опинився в умовах, які неможливо виконувати. 
Порушення вимог законодавства при укладенні кредитного договору є підставою для визнання Кредитного договору недійсним. 
Позивач просила суд визнати недійсним кредитний договір № МL-311/174/2008 від 01.09.2008 року укладений між Закритим Акціонерним Товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 .
Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» про визнання кредитного договору недійсним залишені без задоволення.
Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі задовольнити, заявлені нею позовні вимоги.
При цьому, скаржник зазначає, що судом першої інстанції позивачу було відмовлено у відкладені судового засідання. Справу розглянуто за наявними у справі матеріалами, що на її думку не є об`єктивним розглядом справи та повним з`ясуванням обставин справи.
Позивач посилається на те, що дати судових засідань співпадали із введенням на території України карантину з 12 березня 2020 року, тому,, дотримуючись рекомендацій Ради суддів України, що звернулись до громадян, які є учасниками судових процесів, з проханням утриматися від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачають обов`язкової участі сторін, представником позивача на адресу суду надсилалися електронні листи з клопотаннями про призначення розгляду справи на іншу календарну дату. Позивач вважає, що причина неявки до суду її та її представника не повинна враховуватись судом, як неналежне користування своїми процесуальними правами та навмисне затягування справи.
Також, скаржник вважає, що суд першої інстанції, провівши судовий розгляд за її відсутності позбавив сторону позивача етапу доказування, оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням, яке не ґрунтувалося на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх доказів, ухваливши неправильне судове рішення.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 01.09.2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг України») укладено кредитний договір № ML-311/174/2008, відповідно якого банк надав позичальнику 150000,00 грн. на споживчі цілі (а.с. 10).
Інші істотні умови кредитного договору № ML-311/174/2008 від 01.09.2008 року зазначені в частині №2 договору, на якому міститься підпис позивача (а.с.11-13).
В матеріалах справи також наявні графік погашення кредиту, який є невід`ємною частинами кредитного договору № ML-311/174/2008 від 01.09.2008 року, на якому наявний підпис позичальника, тобто, позивача ОСОБА_1 , що в свою чергу також дає підстави вважати, що остання погодилась з умовами договору та з графіком погашення кредитних коштів з 01.10.2008 року по 01.09.2023 рік з відсотковою ставкою 18,99% (а.с.14-16).
Крім того, згідно анкети-заяви фізичної особи на отримання іпотечного кредиту від 25.07.2008 року ОСОБА_1 звернулася до банку на отримання споживчого кредиту в розмірі 150000,00 грн. строком на 15 років, з відсотковою ставкою 18,99% (а.с.47-50).
У зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань за кредитним договором № ML-311/174/2008 від 01.09.2008 року станом на 24.07.2019 року заборгованість ОСОБА_1 становить 212063,09 грн. за прострочене тіло кредиту та відсотків, а також 774030,28 грн. - нарахована пеня (а.с.88).
Таким чином, суд встановив, що перед укладенням спірного кредитного договору між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг України», банк у письмовій формі надав позивачу у повному обсязі всю інформацію, тобто сторони погодили усі істотні умови кредитного договору, а саме: суму кредиту, річну відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок оплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.
При цьому, позичальник ОСОБА_1 особистим підписом засвідчила отримання зазначеної інформації та те, що вона погодилась з умовами кредитного договору № ML-311/174/2008 від 01.09.2008 року.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову  ОСОБА_1  в задоволенні її позовних вимог, виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про недобросовісність банківської установи при укладенні кредитного договору невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які потягнули б за собою визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним.
Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та не погоджується із доводами скаржника, викладеними у скарзі з огляду на таке.
За вимогами ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Суд першої інстанції дотримався зазначених вище норм закону, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і обґрунтованим.
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
В силу ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).
Згідно ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. 
Відповідно ст.18 Закону «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Пунктом 1.2 постанови правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (які діяли на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що ці правила регулюють порядок надання банками споживачу повної необхідної, доступної достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту.
У п.3.1 цієї Постанови банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п.7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Згідно з ч. 1,3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до п.1.5.1 кредитного договору, позивач ОСОБА_1 зобов`язалась повертати відповідну частину кредиту щомісячно у розмірі та строки, визначені у Графіку Платежів, шляхом внесення готівки в касу Банку або безготівковим перерахуванням на Поточний рахунок, якщо інше не передбачено цим договором. 
Розділом 4 кредитного договору передбачена відповідальність позичальника за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобов`язань.
Судом перевірено та встановлено, що ЗАТ «ОТП Банк» перед укладанням договору з ОСОБА_1 виконано усі вимоги, передбачені Законом та постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 68 «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 61-34338св18 від 01.08.2019 року.
Спірний кредитний договір був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору.
Відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів перевіривши доводи позивача викладені у скарзі, дослідивши наявні у справі докази повністю погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для визнання Кредитного договору недійсним, оскільки позивачем не доведено належними, достатніми та допустимими доказами недобросовісність Банку при укладені Кредитного договору, а також невідповідності змісту правочину цивільному законодавству.
Так, згідно ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Нормами п.1,2 ч.3 ст.223 ЦПК України встановлено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.
Матеріали справи містять дев`ять заяв позивача та клопотань її представника ОСОБА_2 про перенесення розгляду справи на іншу дату з різних причин, таких як перебування на лікарняному, зайнятість адвоката в іншій справі в іншому суді, через введені в на території України карантинні заходи тощо (а.с.36, 80, 105, 109, 119, 125, 130, 142, 149).
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.
Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з нормами ст.17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. 
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).
Неявка позивача та її представника в судове засідання 10 грудня 2019 року не може бути підставою для скасування правильного по суті судового рішення, оскільки з матеріалів справи видно, що розгляд цієї справи був тривалим, у позивача було достатньо часу для надання всіх пояснень і доказів, які вона та її представник ОСОБА_2  вважали за доцільне надати суду, тому доводи позивача про те, що суд першої інстанції, провівши судовий розгляд за відсутності сторони позивача позбавив її можливості довести свої позовні вимоги, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як правильно зазначив суд, після закриття підготовчого судового засідання і призначення справи до судового розгляду 16.10.2019 року, всі подальші судові засідання були відкладенні за клопотанням позивача та його представника, що було розцінено судом як зловживання своїми процесуальними правами.
Апеляційним переглядом встановлено, що суд першої інстанції не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, немає.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та касаційному оскарженню не підлягає. 
Повний текст постанови складено 17 червня 2021 року.

Головуючий:

Судді: