Справа № 161/20537/20 	Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П. 	
Провадження № 22-ц/802/746/21  Категорія: 19 	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
02 червня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,
секретар Концевич Я.О.,
з участю: позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання надати дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 березня 2021 року,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом покликаючись на такі обставини.
У листопаді 2017 року він подав заяву до Підгайцівської сільської ради Луцького району про передачу у власність земельної ділянки площею 0.08 га та надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки.
Рішенням Підгайцівської сільської ради від 22 грудня 2017 року № 22/17 року відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для особистого селянського господарства та садівництва з тих підстав, що вона знаходиться в охоронній зоні ЛЕП-20 КВ та зайнята самовільно.
Рішенням Луцького міськрайонного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 161/9175/18 визнано незаконним рішення Підгайцівської сільської ради Луцького району від 22 грудня 2017 року №22/17, зобов`язано відповідача повторно розглянути питання про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки та передачі її у власність позивачу ОСОБА_1 . 
Указаним рішенням суду встановлено, що йому, ОСОБА_1 , як працівнику ВАТ «Луцьке автотранспортне підприємство», виділено під сад-огород земельну ділянку під лінією електропередач в селі Струмівка Луцького району.
На виконання рішення Луцького міськрайонного суду від 12 вересня 2018 року Підгайцівська сільська рада повторно розглянула його заяву та знову відмовила у її задоволенні, оскільки земельна ділянка, якою він користується має цільове призначення не для садівництва, а для огородництва.
Після його повторного звернення рішенням Підгайцівської сільської ради від 06 вересня 2019 року № 8/6 надано дозвіл ОСОБА_4 для розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0.04 га для ведення особистого селянського господарства. 
Однак, на підставі поданої позивачем заяви, рішенням Підгайцівської сільської ради від 06 вересня 2019 року № 14/7 цей дозвіл переоформлений на дружину ОСОБА_5 .
Оскільки з 1990 року позивач користується земельною ділянкою площею 0.08 га, у 2020 році звернувся до Підгайцівської сільської ради з заявою про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0.04 га.
Рішенням Підгайцівської сільської ради від 09 жовтня 2020 року № 19/6 відмовлено у наданні дозволу з тих підстав, що вже надавався дозвіл ОСОБА_1 , який переоформлено на його дружину ОСОБА_5 .
Рішенням Луцького міськрайонного суду від 26 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову покликаючись на те, що при ухваленні рішення Підгайцівська сільська рада не встановила передбачених статтею 118 Земельного Кодексу України підстав для відмови. 
Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення Луцького міськрайонного суду у даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Підгайцівської сільської ради № 37/6 від 16 листопада 2018 року у відповідь на заяву ОСОБА_1 від 22 листопада 2017 року про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки було відмовлено, у зв`язку з тим, що дана земельна ділянка, яка знаходиться під ЛЕП-220 Кв, має цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. Також, рекомендовано звернутися до Підгайцівської сільської ради із заявою щодо розроблення проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.
Надалі, ОСОБА_1 повторно звернувся із заявою про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення тієї ж земельної ділянки, але вже для ведення особистого селянського господарства.
Рішенням Підгайцівської сільської ради № 8/6 від 06.09.2019 ОСОБА_1 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,04 га для ведення особистого селянського господарства.
У подальшому на підставі заяви ОСОБА_1 даний дозвіл був переоформлений на дружину останнього – ОСОБА_5 .
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 передано земельну ділянку для ведення садівництва (один раз), площа якої становить 0,4 га (не більше 0,12 гектара) тому він , переоформивши дозвіл на виготовлення проекту землеустрою на передану йому земельну ділянку на свою дружину, в такий спосіб реалізував своє право на отримання у власність землі.
Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України (по тексту – ЗК України) та Законом України «Про землеустрій».
За змістом ч. 1 – 3 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
У ст. 121 ЗК України передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для ведення особистого селянського господарства – не більше 2,0 гектара (п. “б” ч. 1), для ведення садівництва – не більше 0,12 гектара (п. “в” ч. 1).
Підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
Ухвалення рішення є результатом певної правової процедури, яка йому передує. Тобто, відповідно до ст. 118 ЗК України (тут і далі - в редакції,чинній на час прийняття оскарженого рішення) порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянам передбачає визначену земельно-правову процедуру, всі дії відповідних суб`єктів земельно-правової процедури є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання земельної ділянки у власність.
Стаття 118 ЗК України встановлює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.
Згідно з ч. 1 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.
Зі змісту ч. 6 ст. 118 ЗК України слідує, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні, до якого додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.
Таким чином, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.
При цьому ч. 7 ст. 118 ЗК України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме:
- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів;
- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів;
- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
У разі надання органом місцевого самоврядування відмови особі у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою обов`язковим є зазначення конкретної підстави для такої відмови, що визначені у ч. 7 ст. 118 ЗК України.
Отже, нормами Земельного Кодексу України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст. 118 ЗК України.
Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого «земельного» питання. У світлі вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.
Із змісту оскарженого рішення Підгайцівської сільської ради вбачається, що відповідач відступив від положень ст. 118 Земельного Кодексу України, і відмовив у наданні дозволу з підстав, не тільки не передбачених законом, але й неіснуючих взагалі.
Зокрема, в оскарженому рішенні зазначено, що позивач вже реалізував своє право на приватизацію земельної ділянку . Такі мотиви рішення органу місцевого самоврядування не грунтуються на Законі, виходячи з такого.
Відповідно до положень ст. 50 Закону України «Про землеустрій» проект відведення земельної ділянки обов`язково складається, зокрема у випадку формування нових земельних ділянок (в т.ч. приватизація чи оренда земельної ділянки).
Проект відведення земельної ділянки є однією із важливих стадій порядку оформлення права власності на земельну ділянку.
Оскільки на підставі рішення Підгайцівської сільської ради від 24 січня 2020 року № 14/7 наданий ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою «переоформлено» на його дружину ОСОБА_5 , тобто, позивачеві ОСОБА_1 земельна ділянка у власність не передана, підстав вважати, що останній реалізував своє право на приватизацію земельної ділянки не має (а.с. 9).
Щодо позовних вимог про зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, то таке може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом.
Верховний Суд у постанові від 24.12.2019 у справі № 823/59/17 зробив наступний правовий висновок:
«…повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
У даній справі, повноваження щодо надання або відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, регламентовано статтею 118 ЗК України.
Умови, за яких орган відмовляє у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - затвердити проект землеустрою або відмовити в його затвердженні, якщо для цього є законні підстави. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними».
Також необхідно зазначити, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.
З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржене позивачем рішення Підгайцівської сільської ради прийняте з порушенням закону, тому його належить визнати незаконним та скасувати. Ураховуючи, що умови,, передбачені частиною 7 статті 118 ЗК України для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної діялнки ОСОБА_1 відсутні, необхідно зобов`язати Підгайцівську сільську ради прийняти рішення про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою земельної ділянки площею 0.04 га в селі Струмівка Луцького району (під лінією електропередач) для ведення особистого селянського господарства.
Посилання суду в мотивувальній частині рішення суду на те, що позивачу надавався дозвіл на розробку проекту землеустрою на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення садівництва не відповідає фактичним обставинам справи та спростовується рішенням Підгайцівської сільської ради від 06 вересня 2019 року № 8/6, згідно з яким цільове призначення земельної ділянки, на яку претендує позивач – для ведення особистого селянського господарства.
Доводи відповідача про самовільне зайняття земельної ділянки загальною площею 0.08 га спростовуються довідкою ВАТ «Луцьке автотранспортне підприємство», Архівним витягом з рішення виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів від 28 березня 1990 року № 151(а.с. 28, 29, 300).
Стверджуючи, що вільних земель на території Підгайцівської сільської ради не має, у даному судовому засіданні представник відповідача не заперечувала тієї обставини, що ОСОБА_1 обробляє зазначену ним земельну площею близько 0.08 га в селі Струмівка Луцького району під лінією електропередач, і саме на приватизацією частини цієї земельної ділянки він претендує.
Також в суді апеляційної інстанції представник відповідача повідомила суду, що генеральний план населених пунктів Підгайцівської сільської ради не виготовлений.
Доказів про те, що з приводу земельної ділянки в селі Струмівка Луцького району, яку обробляє позивач, існує спір, або ж що вона надана у власність чи в користування інших осіб,або про невідповідність земельної ділянки містобудівній документації, проектам землеустрою, суду не подано.
Також на такі обставини відповідач не посилався при ухваленні оскарженого рішення.
При розгляді справи суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, послався на положення пункту «в» ч.І ст. 121 ЗК України щодо норм передачі земельних ділянок для садівництва, яка не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах,тому на підставі статті 376 ЦПК України рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги на підставі статті 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача Підгайцівської сільської ради на користь ОСОБА_1 2102,10 грн. судових витрат, з яких: сплачений позивачем при поданні позовної заяви судовий збір у розмірі 840,80 грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1261,30 грн.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд 
постановив:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 березня 2021 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати рішення Підгайцівської сільської ради №19/6 від 09 жовтня 2020 року «Про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства».
Зобов`язати Підгайцівську сільську раду надати дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,04 га в селі Струмівка Луцького району.
Стягнути з Підгайцівської сільської ради Луцького району на користь ОСОБА_1 2102,10 грн. судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: