Ухвала
 
20 квітня 2021 року
місто Київ
 
справа № 524/365/20
провадження № 61-5284ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Комунальне підприємство «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л. Я. Левітана» Кременчуцької міської ради,
третя особа - ОСОБА_2 ,
розглянув касаційну скаргу Комунального підприємства «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л. Я. Левітана» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 04 грудня 2020 року у складі судді Денисенко Н. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 01 березня 2021 року у складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Абрамова П. С., Бондаревської С. М.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у січні 2020 року звернулася до суду з позовом про:
-       визнання незаконним та скасування наказу директора Комунального підприємства «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л. Я. Левітана» (далі - КП «Кременчуцьке тролейбусне управління ім. Л. Я. Левітана») від 24 грудня 2019 року № 162-к про звільнення з посади начальника відділу експлуатації рухомого складу підприємства за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України;
-       поновлення на займаній посаді;
-       стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що станом на 23 січня 2020 року складає 8 284, 00 грн до дня ухвалення рішення.
Позивач на обґрунтування своїх вимог посилався на те, що із займаної посади начальника відділу експлуатації рухомого складу КП «Кременчуцьке тролейбусне управління ім. Л. Я. Левітана» відповідач її звільнив з 24 грудня 2019 року у зв`язку зі скороченням штату працівників. Таке звільнення вважає незаконним, оскільки фактичної реорганізації та скорочення штату насправді не відбулося, при цьому її посада фактично не ліквідована, а перейменована. Також під час вивільнення порушено процедуру звільнення працівника.
У штатному розписі КП «Кременчуцьке тролейбусне управління ім. Л. Я. Левітана» замість ліквідованого Відділу експлуатації рухомого складу (далі - ВЕРС) створено Службу руху з тими самими функціями та завданнями, що й у ліквідованого ВЕРС, та з тим самим особовим складом, який працював до цього у ліквідованому ВЕРС. Тому вважає, що відбулося перейменування підрозділу підприємства, а не зміна в організації його виробництва та праці.
Позивач зазначає, що наказ відповідача від 20 жовтня 2018 року № 646 не містить у собі вказівки керівника про попередження працівників про майбутнє вивільнення, а самі зміни у штатному розписі підприємства відбулися одночасно, тобто з 01 січня 2019 року, у той час як процедура скорочення штату триває не менше двох місяців. Наказ відповідача від 19 листопада 2019 року № 570 «Про продовження роботи ОСОБА_3 та ОСОБА_1 » вважає незаконним за тих підстав, що процедура скорочення штату не містить таких повноважень як продовження терміну дії наказу про скорочення «до отримання рішення суду».
Позивач вважає, що наказ відповідача від 25 вересня 2019 року № 454 не зупинив свою дію, оскільки наказом від 19 листопада 2019 року № 570 продовжено термін дії наказу від 25 вересня 2019 року № 454 стосовно неї, а відтак з 26 листопада 2019 року посада начальника ВЕРС припинила своє існування, проте вона продовжувала працювати на цій посаді до 24 грудня 2019 року, що підтверджується наданими відповідачем розрахунковими листами за листопад-грудень 2019 року, згідно з якими зазначена посада фактично існувала та робота на ній оплачувалася заробітною платою. Цим також підтверджується відсутність фактичних змін в організації праці та виробництва на підприємстві.
Також позивач заперечує проти того, що їй пропонували всі вакантні посади, які існували на той час на підприємстві.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 04 грудня 2020 року позов задоволено.
Визнано незаконним та скасовано наказ КП «Кременчуцьке тролейбусне управління ім. Л. Я. Левітана» від 24 грудня 2019 року № 162-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника ВЕРС КП «Кременчуцьке тролейбусне управління ім. Л. Я. Левітана» згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника ВЕРС КП «Кременчуцьке тролейбусне управління ім. Л. Я. Левітана» з 24 грудня 2019 року.
Стягнуто з КП «Кременчуцьке тролейбусне управління ім. Л. Я. Левітана» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 98 579, 60 грн.
Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання. Здійснено розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції зробив висновок про те, що перейменування структурного підрозділу юридичної особи не може вважатися його реорганізацією та/чи ліквідацією, з якою закон пов`язує звільнення працівника. Якщо на підприємстві й відбулися організаційні зміни, то для того, щоб звільнити з цих підстав працівника, такі зміни повинні стосуватися його штатної чисельності (скорочення) та/або ж організації роботи (праці) всередині певного структурного підрозділу таким чином, що працівник надалі об`єктивно не міг виконувати посадових обов`язків за посадою, яку обіймав до запровадження змін в організації праці (як-от через відсутність кваліфікації або ж внаслідок перерозподілу функціональних обов`язків в межах структурного підрозділу за посадами відповідно до їх категорії, класу, рангу тощо), а щодо переведення на іншу посаду (на цьому підприємстві) він або заперечує, або для цього об`єктивно немає можливості.
Відповідачем та третьою особою не надано техніко-економічного обґрунтування скорочення посад і штату працівників в КП «Кременчуцьке тролейбусне управління ім. Л. Я. Левітана» та докази дотримання вимог статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».
Також не надано доказів на підтвердження функціональних відмінностей між ліквідованим ВЕРС КП «Кременчуцьке тролейбусне управління ім. Л. Я. Левітана» і новоствореною Службою руху на зазначеному підприємстві, нових кваліфікаційних вимог до його працівників та доказів неможливості виконання позивачем функціональних обов`язків, зокрема, керівника цієї служби.
Відповідачем не наведено обґрунтування того, у чому полягає відмінність між посадовими обов`язками працівників ВЕРС та Службою руху КП «Кременчуцьке тролейбусне управління ім. Л. Я. Левітана» та чому позивача не було переведено на одну із посад новоствореної Служби руху підприємства.
За наведених обставин суд першої інстанції зробив висновок, що підрозділ, з якого звільнили позивача, та посада, на якій вона працювала, фактично в КП «Кременчуцьке тролейбусне управління ім. Л. Я. Левітана» залишилися, однак після перейменування змінили назву на іншу. Незмінною залишилася і штатна чисельність новоутвореного підрозділу у порівнянні з тією, яка існувала до його перейменування, тому, враховуючи, що позивачу не були запропоновані усі наявні на підприємстві вакантні посади, зокрема у новоствореній Службі руху на КП «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л. Я. Левітана», суд зробив висновок про порушення відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України.
Також судом встановлено порушення профспілковим органом процедури розгляду питання про надання згоди на звільнення позивача, оскільки два засідання з цього питання відбулися в один день через незначний проміжок часу та позивачу не було надано можливості використати право на правову допомогу.
Доводи відповідача та третьої особи про те, що позивач не є членом профспілки, ними не доведені, оскільки рішення про її виключення з профспілкової організації суду не надані. Водночас розгляд профспілковим комітетом цього питання за поданням адміністрації підтверджує факт її членства у такій організації.
Дослідивши розрахункові листки із заробітної плати позивача, суд першої інстанції здійснив розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 01 березня 2021 року рішення суду першої інстанції змінено в частині: дати поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу експлуатації рухомого складу КП «Кременчуцьке тролейбусне управління ім. Л. Я. Левітана», а саме: з 24 грудня 2019 року на 25 грудня 2019 року; розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 98 579, 60 грн до 98 165, 40 грн.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що у відповідача були відсутні підстави звільняти позивача відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки фактично не відбулося скорочення чисельності та штату працівників ВЕРС КП «Кременчуцьке тролейбусне управління ім. Л. Я. Левітана», мало місце лише його перейменування на Службу руху.
Суд відхилив доводи апеляційної скарги про збільшення функцій Служби руху та повноважень її начальника, оскільки розширення кола функцій та завдань відділу, про які зазначає відповідач, не є зміною організації праці (зміною істотних умов праці) керівника відділу в розумінні трудового законодавства.
Разом з цим, суд апеляційної інстанції встановив, що 24 грудня 2019 року є останнім робочим днем ОСОБА_1 , тому її поновлення на посаді начальника ВЕРС необхідно обраховувати з 25 грудня 2019 року та, відповідно, період вимушеного прогулу з 25 грудня 2019 року до 04 грудня 2020 року становить 237 робочих днів, тому середній заробіток складає: 414, 20 грн х 237 = 98 165, 40 грн за час вимушеного прогулу.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
КП «Кременчуцьке тролейбусне управління ім. Л. Я. Левітана», яке змінило назву на Комунальне підприємство «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л. Я. Левітана» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, 29 березня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 04 грудня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 01 березня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що відповідачем здійснено скорочення штату і чисельності працівників із дотриманням процедури скорочення та відповідно до вимог чинного законодавства. Суди першої та апеляційної інстанцій зробили помилковий висновок про порушення процедури розгляду питання про надання згоди на звільнення позивача, оскільки ОСОБА_1 не є членом профспілкової організації відповідача.
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 753/11171/19 та від 21 травня 2020 року у справі № 263/15680/17.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Норми права, застосовані судом
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
На підставі аналізу змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд робить висновок, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.
Такий висновок суд зробив на підставі такого.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Постановою Полтавського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року у справі № 524/7511/18 залишено без змін рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 18 вересня 2019 року, яким з 13 серпня 2018 року ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника ВЕРС КП «Кременчуцьке тролейбусне управління ім. Л. Я. Левітана».
Наказом КП «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л. Я. Левітана» від 20 жовтня 2018 року «Про затвердження змін до організаційно-штатної структури (штатний розпис)» № 646 з 01 січня 2019 року виведено посаду начальника служби рухомого складу; скорочено вакантну посаду начальника ВЕРС. Підстава - підготовка до виконання пункту 5.17 кредитного договору від 21 грудня 2016 року № 48235 за проектом «Оновлення тролейбусів у м. Кременчуці», укладеного з Європейським банком реконструкції та розвитку, за результатом збору інформації станом на 01 жовтня 2018 року.
Наказом від 19 вересня 2019 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » № 435, на виконання рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 18 вересня 2019 року у справі № 524/7511/18 щодо поновлення на посаді ОСОБА_1 , скасовано наказ від 13 серпня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 » № 71-к; введено із 19 вересня 2019 року у штатний розпис керівників, фахівців і службовців підприємства посаду начальника ВЕРС; поновлено ОСОБА_1 з 13 серпня 2018 року на посаді начальника ВЕРС; внесено до трудової книжки і особової картки ОСОБА_1 запис про поновлення на посаді та забезпечено виплату середньої заробітної плати за один місяць відповідно до штатного розпису, який діяв станом на 13 серпня 2018 року.
Наказом від 24 вересня 2019 року «Про скорочення штату та чисельності працівників підприємства» № 452, у зв`язку із проведеною зміною в організаційній структурі підприємства, посада начальника ВЕРС за штатним розписом не передбачена та в ній відсутня виробнича необхідність, з 26 листопада 2019 року скорочено посаду начальника ВЕРС; внесено зміни до штатного розпису підприємства; ознайомлено ОСОБА_1 про скорочення штату; повідомлено профком про майбутнє скорочення.
Наказом від 25 вересня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 » № 454 ОСОБА_1 була попереджена про можливе звільнення за скороченням штату та чисельності, за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України та запропоновано переведення, за її згодою, на інші вакантні посади, які наявні на підприємстві, а саме: слюсар з ремонту рухомого складу; слюсар-електрик з ремонту електроустаткування; електромонтер контактної мережі; електромонтер; акумуляторник; слюсар-сантехнік; розпилювач невипалених кругів та брусків. У разі відмови від запропонованих вакантних посад, звільнити ОСОБА_1 , начальника ВЕРС 26 листопада 2019 року згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у порядку скорочення штату та чисельності; начальнику кадрової служби наказано підготувати подання до профспілкового комітету підприємства щодо звільнення ОСОБА_1 .
Наказом від 19 листопада 2019 року «Про продовження роботи ОСОБА_3 та ОСОБА_1 » № 570 продовжено термін дії наказів від 18 вересня 2019 року № 432 відносно ОСОБА_3 та від 25 вересня 2019 року № 454 відносно ОСОБА_1 до отримання рішень Полтавського апеляційного суду.
Наказом від 20 грудня 2019 року № 644 відновлено дію наказу від 25 вересня 2019 року № 454 «Про звільнення ОСОБА_1 » та повторно запропоновано позивачу вакантні посади.
ОСОБА_1 23 грудня 2019 року відмовилася від запропонованих вакантних посад, про що складено акт, затверджений директором підприємства ОСОБА_2 та засвідчений підписами працівників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Відповідно до протоколу засідання профспілкового комітету КП «Кременчуцьке тролейбусне управління ім. Л. Я. Левітана» від 23 грудня 2019 року № 12 за поданням адміністрації надано згоду на звільнення ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням штату згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Наказом від 24 грудня 2019 року № 162-к звільнено ОСОБА_1 , начальника ВЕРС, з 24 грудня 2019 року у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, із виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку згідно зі статтею 44 КЗпП України та грошової компенсації за усі дні невикористаної щорічної відпустки за період з 13 серпня 2018 року до 24 грудня 2019 року у кількості 38 календарних днів.
Згідно з розрахунковими листами за заробітною платою середньоденна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням (жовтень, листопад 2019 року) за умови п`ятиденного робочого тижня склала 414, 20 грн.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд застосовує системний аналіз норм КЗпП України.
У статті 4 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Судам необхідно мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою, на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.
Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до Державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Під час вирішення питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи - інша наявна робота.
Верховним Судом враховано, що обов`язок з доведення виконання вимог щодо порядку вивільнення покладається саме на роботодавця. Покладення такого обов`язку на працівника, як на слабшу у зазначених правовідносинах сторону, зокрема, й з врахуванням того, що у нього відсутні документи, що стали підставою для вивільнення, суперечитиме принципам справедливості та верховенства права.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, встановив, що фактичного скорочення штату працівників підприємства не відбулося, організація праці відділу, структура, штатний розпис фактично не змінилися. У зазначених правовідносинах на підприємстві фактично відбулося перейменування відділу, в якому працювала позивач, без змін у його складі за спеціальністю, кваліфікацією, професіями.
Апеляційний суд правильно відхилив доводи апеляційної скарги про збільшення функцій Служби руху та повноважень її начальника, зробив обґрунтований висновок про те, що розширення кола функцій та завдань відділу, на які посилається відповідач, не є зміною організації праці (зміною умов праці) керівника відділу.
Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив правильний висновок, що у відповідача були відсутні підстави на звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки фактично не відбулося ані скорочення чисельності, ані скорочення штату ВЕРС КП «Кременчуцьке тролейбусне управління ім. Л. Я. Левітана», а лише його (відділу) перейменування на Службу руху.
Встановивши, що при звільненні з роботи ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням штату працівників КП «Кременчуцьке тролейбусне управління ім. Л. Я. Левітана» не були виконані вимоги статті 49-2 КЗпП України, працівнику не було запропоновано посаду начальника Служби руху, суди попередніх інстанцій обґрунтовано визнали незаконним оспорюваний наказ і поновили позивача на посаді, яку він обіймав, начальника ВЕРС.
Касаційна скарга не містить посилань на помилкову/неправильну оцінку судами доказів, порушення правил щодо належності і допустимості доказів у контексті наведених положень, а тому відсутні підстави вважати, що висновки судів про доведеність позову є помилковими.
Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Розмір такого стягнення необхідно обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.
Визнавши незаконним рішення роботодавця про звільнення позивача, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Одночасно суд апеляційної інстанції, перевіряючи правильність обчислення судом першої інстанції середнього заробітку, правильно встановив помилковість обрахунку, оскільки середня заробітна плата за час вимушеного прогулу обчислюється за фактично відпрацьований час у цьому періоді, а не за два повні календарні місяці, що йому передували.
Аналогічні висновки, висловлені Верховним Судом у постанові від 06 квітня 2020 року у справі № 462/3515/19 (провадження № 61-9225св20).
Враховуючи, що судами встановлено порушення правил статті 49-2 КЗпП України, тому відсутні правові підстави надавати оцінку дотримання профспілковим органом процедури розгляду питання щодо надання згоди на звільнення позивача, а тому доводи касаційної скарги про неправильне застосування статті 7 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» Верховний Суд визнає необґрунтованими.
Зазначені висновки відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 554/3264/18 (провадження № 61-20054св19).
Доводи заявника про неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 753/11171/19 (провадження № 61-13120св20) та від 21 травня 2020 року у справі № 263/15680/17 (провадження № 61-6979св19), є необґрунтованими з огляду на таке.
У справі № 753/11171/19 Верховний Суд зробив висновок, що звільнення позивача відбулося із дотриманням вимог трудового законодавства та процедури звільнення у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці у відповідача, а саме скорочення штату працівників, позивача було завчасно попереджено про наступне звільнення, запропоновано в порядку переведення посаду до іншого відділу, оскільки з моменту попередження позивача про звільнення до дня його звільнення у штатному розписі підприємства не було вакантних посад, які б відповідали кваліфікації позивача. 
У справі № 263/15680/17 судами досліджено посадові інструкції скороченої посади та посади на яку претендував позивач, встановлено відмінність посадових обов`язків.
Враховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у той час як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.
Керуючись пунктом 5 частини другої, частиною шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л. Я. Левітана» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 04 грудня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 01 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л. Я. Левітана» Кременчуцької міської ради про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             С. О. Погрібний

                                                                                                            І. Ю. Гулейков

                                                                                                            В. В. Яремко