Постанова
Іменем України                            
 
26 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 441/1295/17
 
провадження № 61-18826св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідачі: ОСОБА_4 , Керницька сільська рада Городоцького району Львівської області,
треті особи: державний нотаріус Городоцького нотаріального округу Шаравара Валентина Василівна, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року 
у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_4 , Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області, треті осови: державний нотаріус Городоцького нотаріального округу Шаравара В. В., ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання права власності на частки в житловому будинку, як на майно колгоспного двору.
Позовна заява мотивована тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їхній батько ОСОБА_7 ,після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майно, в тому числі на житловий будинок на 
АДРЕСА_1 .
Вказували, що у 2017 році вони дізнались, що на житловий будинок 
на АДРЕСА_1 , державний нотаріус Городоцького нотаріального округу 05 липня 
2017 року видав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_4 .
Зазначали, що вказаний житловий будинок має статус «колгоспного двору», вони та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 є членами колгоспного двору, 
а отже, на вказане майно не може відкриватись спадщина.
Вказували, що проживали у зазначеному житловому будинку із народження, були зареєстровані, зокрема у період 1985-1991 років, а отже, є членами колгоспного двору та мають частки у спірному будинковолодінні.
Ураховуючи зазначене,  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просили суд: 
- визнати незаконним та скасувати рішення Керницької сільської ради 
від 21 липня 2000 року № 31;
- свідоцтво про право власності на житловий будинок на 
АДРЕСА_1 , видане на підставі рішення Керницької сільської ради від 21 липня 2000 року № 31 «Про оформлення права власності на житловий будинок ОСОБА_7 жителя с. Артищів», 
- визнати недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом 
серії НМЕ 291603, видане 05 липня 2017 року державним нотаріусом Городоцької нотаріальної контори Шараварою В. В. та зареєстроване 
в реєстрі за № 524;
- скасувати державну реєстрацію на житловий будинок на АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 , 
- визнати за кожним із них по 1/5 частині права власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 , як на майно колгоспного двору.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 01 квітня 2019 року у складі судді Яворської Н. І. позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено.
Визнано незаконним та скасовано рішення Керницької сільської ради 
від 21 липня 2000 року № 31 «Про оформлення права власності на житловий будинок ОСОБА_7 , жителя с. Артищів».
Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на житловий будинок на  АДРЕСА_1 , видане на підставі рішення Керницької сільської ради              від 21 липня 2000 року № 31 на ім`я ОСОБА_7 .
Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії НМЕ 291603, видане 05 липня 2017 року державним нотаріусом Городоцької державної нотаріальної контори Шараварою В. В. та зареєстроване в реєстрі за № 524.
Скасовано державну реєстрацію права власності на житловий будинок на   АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 .
Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право власності на 
1/5 частини за кожним житлового будинку, який знаходиться на 
 АДРЕСА_1 , як на майно колгоспного двору.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що господарство на 
АДРЕСА_1 відносилося до суспільної групи «колгоспний двір» та частка всіх членів колгоспного двору, які проживали і були зареєстровані у вказаному будинковолодінні в період з 1980 до 1991 року, і там проживають на день винесення вказаного рішення, складає по 1/5 частки за кожним із членів колгоспного двору, тому позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 про скасування рішення Керницької сільської ради від 21 липня 2000 року № 31 «Про оформлення права власності на житловий будинок ОСОБА_7 , жителя с. Артищів», скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого на підставі вказаного рішення, визнання недійсним та скасування свідоцтво про право на спадщину 
за заповітом та визнання за позивачами право власності по 1/5 частки житлового будинку на АДРЕСА_1 , як на майно колгоспного двору, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції вважав, що така не підлягає задоволенню, оскільки позивач ОСОБА_1 не вибував зі спірногобудинку, ОСОБА_2 та 
 ОСОБА_3 до 15 квітня 1991 року невтратили права на частку в майні колгоспного двору, про що свідчать витяги з погосподарських книг.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2020 рокуапеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено.
Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 01 квітня               2019 року скасовано.
Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконним 
та скасування рішення Керницької сільської ради від 21 липня 2000 року 
№ 31, свідоцтва про право власності на житловий будинок на 
АДРЕСА_1 , визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НМЕ 291603, виданого 05 липня 2017 року державним нотаріусом Городоцької нотаріальної контори Шараварою В. В. та зареєстрованого 
в реєстрі за № 524, скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_11 , визнання за кожним із позивачів 
по 1/5 частини права власності на житловий будинок на 
АДРЕСА_1 , як на майно колгоспного двору, відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що враховуючи 
вказівки № 69, рішення Керницької сільської ради від 21 липня 2000 року 
№ 31, яким погоджено матеріали Самбірського інвентарбюро та визнано можливим оформити право власності на цілий житловий будинок, робітниче господарство ОСОБА_7 на АДРЕСА_1 , відповідало вимогам чинного на той час законодавства, тому відсутні підстави вважати, що господарство на АДРЕСА_1 відносилося до суспільної групи «колгоспний двір».
Інші позовні вимоги про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 , визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НМЕ 291603, виданого 05 липня 
2017 року державним нотаріусом Городоцької нотаріальної контори Шараварою В. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 524, 
скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 , 
на ім`я ОСОБА_11 , а також визнання за кожним із позивачів по 1/5 частини права власності на вказаний житловий будинок, як на майно колгоспного двору, задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Керницької сільської ради від 21 липня 2000 року № 31.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2020 року до Верховного Суду, 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 24 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі. 
У січні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2021 року справу призначено 
до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги докази, наявні в матеріалах справи, що підтверджують той факт, що житловий будинок на АДРЕСА_1 , 1978 року побудови, вважався майном колгоспного двору, а позивачі є членами колгоспного двору, які не втратили права на частку в цьому майні. 
Зазначають, що відповідно до погосподарських книг с. Артищів по господарству ОСОБА_13-ОСОБА_1 за 1980-2000 роки, житловий будинок на АДРЕСА_1 побудований у 1974-1977 роках, відноситься до суспільної групи «колгоспний двір», головою двору до 09 березня 1996 року значилась 
ОСОБА_13 . У цьому будинку за вказаний період також були зареєстровані та проживали: ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_15 , ОСОБА_6, ОСОБА_2
Погосподарські книги спростовують посилання суду апеляційної інстанції на те, що головою житлового будинку на АДРЕСА_1 станом на 1991 рік був 
ОСОБА_7 , а ОСОБА_13 була головою двору «іншого будинку», як і те, що за вказаною адресою було два будинки. 
Вказували, що згідно з рішенням Городоцької районної ради від 21 вересня 
1989 року № 303 головою двору за адресою: АДРЕСА_1 , була ОСОБА_13 .
Відповідно до протоколу засідання правління колгоспу «Зоря» 
від 02 березня 1975 року, колгосп виділив ОСОБА_7 колгосп виділив земельну ділянку на старому місці під забудову нового житлового будинку. Отже, нове будинковолодіння теж мало статус колгоспного двору.
Також зазначали, що адреса будинку, збудованого родиною ОСОБА_13–ОСОБА_1 у 1975-1977 роках перейшла від старого будинку - 
АДРЕСА_1 . Вказані обставини також підверджуються довідкою Керницької сільської ради Городоцький район Львівська область від 22 листопада 2019 року № 254.
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення зазначають неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладеного                           у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі 
№ 6-350цс15.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У січні 2021 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Рішенням Керницької сільської ради від 27 березня 1975 року 
ОСОБА_7 надано окремий дозвіл на будівництво будинку 
на АДРЕСА_1 .
Вказане рішення затверджено рішенням Виконавчого комітету Городоцької районної Ради депутатів трудящих від 29 травня 1975 року № 237, на підставі якого ОСОБА_7 отримав свідоцтво на забудову садиби 
в сільських населених пунктах Української РСР, із зазначенням періоду будівництва 1975-1978 роки.
ОСОБА_7 та його дружина ОСОБА_5 не були членами колгоспу, як на момент отримання дозволу на будівництво будинку 
27 березня 1975 року, так і на момент завершення будівництва, оскільки згідно з даними трудової книжки ОСОБА_7 , останній з 1972 року працював на посаді сторожа відділу охорони при Городоцькому РОВД, 
а у період 1975-1991 роки - робітником у цеху Городоцького кар`єроуправління.
Рішенням Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області від 21 липня 2000 року № 31 погоджено матеріали Самбірського інвентарбюро та визнано можливим оформити право власності на житловий будинок, робітниче господарство ОСОБА_7 
на АДРЕСА_1 , звернуто прохання до Самбірського інвентарбюро видати власнику ОСОБА_7 свідоцтво про право власності на житловий будинок.
26 вересня 2000 року на підставі вказаного рішення ОСОБА_7 отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок 
на АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 (батько позивачів та дід відповідача), після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майно, у тому числі на житловий будинок на АДРЕСА_1 .
Спадкоємцем померлого ОСОБА_7 за заповітом від 11 квітня 
2016 року є внук ОСОБА_4 , який 27 грудня 2016 року звернувся до Городоцької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
05 липня 2017 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно із яким спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з житлового будинку АДРЕСА_1 разом із господарськими будівлями та спорудами, належними померлому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Керницькою сільською радою Городоцького району Львівської області від 04 березня 2010 року на підставі рішення Виконавчого комітету Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області від 18 січня 2010 року за № 2.
Відповідно до інвентаризаційних справ Самбірського міського бюро технічної інвентаризації за 2000 рік та Городоцького районного бюро технічної інвентаризації за 2009 рік, житловий будинок на 
АДРЕСА_1 1978 року побудови, загальна площа - 80 кв. м, житлова площа - 51,1 кв. м.
Згідно із довідкою Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області від 18 листопада 2019 року № 251 господарство ОСОБА_7 відповідно до рішення від 21 липня 2000 року № 31 належало до робітничого, при цьому згідно із актом обстеження 
від 05 лютого 2018 року на земельній ділянці на 
АДРЕСА_1 , знаходилося два будинки.
ОСОБА_13 участі у будівництві нового будинку не брала, у новому будинку не проживала, з 1965 року була на пенсії, а інші члени сім'ї ОСОБА_7 не були працюючими членами колгоспу.
22 серпня 2018 року ОСОБА_4 подав до суду клопотання щодо застосування строків позовної давності (а.с. 151-153, т. 1)

2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3  задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб.
Його створення і діяльність врегульовувалось положеннями 120-127 ЦК Української РСР 1963 року.
Відповідно до статті 120 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року № 1540-VI (далі - ЦК УРСР 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).
Згідно з частиною другою статті 123 ЦК УРСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
15 квітня 1991 року набув чинності Закон України від 07 лютого 1991 року 
№ 697-XII «Про власність», яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 6 постанови 
від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: 
а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); 
б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.
Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку 
в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69). Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалася залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу другого пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Члени колгоспу, які працюють у міжгосподарських організаціях, відносяться до суспільної групи колгоспників. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР 1936 року без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір 
є помилковим. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 18 листопада 
2015 року у справі № 6-350цс15.
Судом встановлено, що рішенням Керницької сільської ради від 27 березня 1975 року ОСОБА_7 надано окремий дозвіл на будівництво будинку 
на АДРЕСА_1 .
Вказане рішення затверджено рішенням Виконавчого комітету Городоцької районної Ради депутатів трудящих від 29 травня 1975 року № 237, на підставі якого ОСОБА_7 отримав свідоцтво на забудову садиби 
в сільських населених пунктах Української РСР, із зазначенням періоду будівництва 1975-1978 роки.
Рішенням Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області від 21 липня 2000 року № 31 погоджено матеріали Самбірського інвентарбюро та визнано можливим оформити право власності на житловий будинок, робітниче господарство ОСОБА_7 
на АДРЕСА_1 , звернуто прохання до Самбірського інвентарбюро видати власнику ОСОБА_7 свідоцтво про право власності на житловий будинок.
26 вересня 2000 року на підставі вказаного рішення ОСОБА_7 отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок 
на АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.
Спадкоємцем померлого ОСОБА_7 за заповітом від 11 квітня 
2016 року є внук ОСОБА_4 , який 27 грудня 2016 року звернувся до Городоцької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
05 липня 2017 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно із яким спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з житлового будинку АДРЕСА_1 разом із господарськими будівлями та спорудами, належними померлому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданного Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області від 04 березня 2010 року на підставі рішення Виконавчого комітету Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області від 18 січня 2010 року № 2.
Згідно із змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали 
до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.
ОСОБА_7 та його дружина ОСОБА_5 не були членами колгоспу, як на момент отримання дозволу на будівництво будинку 
27 березня 1975 року, так і на момент завершення будівництва, оскільки згідно з даними трудової книжки ОСОБА_7 з 1972 року працював на посаді сторожа відділу охорони при Городоцькому РОВД, а у період 
з 1975 року по 1991 рік робітником у цеху Городоцького кар`єроуправління.
Згідно із довідкою Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області від 18 листопада 2019 року № 251 господарство ОСОБА_7 відповідно до рішення від 21 липня 2000 року № 31 належало до робітничого, при цьому згідно із актом обстеження 
від 05 лютого 2018 року на земельній ділянці на 
АДРЕСА_1 знаходилося два будинки.
Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, враховуючи Вказівки № 69, рішення Керницької сільської ради від 21 липня 2000 року № 31, яким погоджено матеріали Самбірського інвентарбюро та визнано можливим оформити право власності на цілий житловий будинок, робітниче господарство ОСОБА_7 на 
АДРЕСА_1 , дійшов правильного висновку, що оскаржуване рішення відповідало вимогам чинного на той час законодавства, тому відсутні підстави вважати, що господарство на АДРЕСА_1 відносилося до суспільної групи колгоспний двір.
Також апеляційний суд правильно зазначав, що позовні вимоги про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 , визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НМЕ 291603, виданого 05 липня 2017 року державним нотаріусом Городоцької нотаріальної контори Шараварою В. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 524, скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_4 , а також визнання за кожним із позивачів по 1/5 частини права власності на вказаний житловий будинок, як на майно колгоспного двору, задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Керницької сільської ради від 21 липня 2000 року № 31.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», 
§ 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Доводи, наведені у касаційній скарзі, були предметом дослідження 
у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3  залишити без задоволення.
Постанову Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2020 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                               І. А. Воробйова

                                                                                                            Г. В. Коломієць

                                                                                                            Р. А. Лідовець

                                                                                                            Ю. В. Черняк