Справа № 465/936/17                                Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М. 
Провадження № 22-ц/811/3064/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

24 травня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді:  Мікуш Ю.Р.
суддів: Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.
секретар Савчук Г.В.
З участю : заявника ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні м.Львові цивільну справу №465/936/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 25 вересня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , зацікавлені особи: орган реєстрації місця проживання Франківської районної адміністрації, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,- про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 безвісно відсутньою, -

в с т а н о в и в:

20 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безвісно відсутньою та зняття останньої з реєстрації місця її проживання.
В обгрунтування заяви посилається на те, що ОСОБА_2 його колишня дружина, є співвласником Ѕ частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . З 2006 року ОСОБА_2 за даною адресою не проживає, не бере на себе утримання приміщення та оплати комунальних послуг. Крім того, згідно даних Львівського прикордонного загону Державної прикордонної служби, ОСОБА_2 виїхала за межі території України 14.11.2009 року. У договорі дарування Ѕ частини вищевказаної квартири, є посилання на довіреність, посвідчену Євгенією Орловою, акредитованим нотаріусом штату Каліфорнія округу Лос-Анжелес, 19 грудня 2013 року. Отже, ОСОБА_2 перебуває в штаті Каліфорнія, однак точна адреса йому не відома. Зважаючи на те, що є достовірні дані про те, що ОСОБА_2 перебуває за межами України, немає даних про її повернення, у місці реєстрації постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом семи років, вважає, що вона може бути визнана безвісно відсутньою. Просить заяву задоволити.
Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 25 вересня 2020 року у задоволенні заяви відмовлено.
Рішення суду оскаржив заявник ОСОБА_1 . 
В апеляційній скарзі зазначає, що рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права, які полягають у їх неправильному застосуванні. Заявник стверджує, що суд порушив вимоги ст.40 ЦПК України при вирішенні заяви про відвід присяжних, судом не дотримана норма ч.1 ст.307 ЦПК України. Суд документально не встановив місце перебування (проживання) особи, яку він просив визнати безвісно відсутньою, а також повністю проігнорував доводи заявника в частині застосування п.12 Постанови КМУ від 02.03.2016 року №207 «Про затвердження правил реєстрації місця проживання» та Порядку передачі органам реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким заяву задовольнити. 
Відповідно до статті 360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) Відзив на апеляційну скаргу суду не надано.
Зацікавлені особи в судове засідання не з`явилися, хоч належним чином повідомлені про день і час слухання справи.
Відповідно до частини другої статті 372 Цивільного процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Матеріалами справи та судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 просить визнати безвісно відсутньою ОСОБА_2 із зняттям останньої з реєстрації у квартирі АДРЕСА_2 .
Відповідно до Довідки з місця проживання та про склад сім`ї №1040 від 03.01.2017 року ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . (а.с.6 т.1).
Згідно Свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 07 листопада 2001 року квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.5 т.1).
На підставі рішення Франківського районного суду м.Львова від 30.09.2008 року квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності-1/2 частина, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.09.2010 року (а.с.7 т.1).
Згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 від 21 липня 2006 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.8 т.1).
Згідно Договору дарування Ѕ частки квартири від 23.01.2014 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 . (а.с.11-12 т.1).
За приписами частини першої статті 43 Цивільного кодексу України (далі ЦК) фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно зазначив і таке підтверджується матеріалами справи, що  ОСОБА_2  особисто брала участь у судових засіданнях, її особистість підтверджена Журналами судових засідань від 17.12.2016 року (а.с.21); від 23.05.2017 року (а.с.37); 06.06.2017 року (а.с.63-73) та отриманими судом першої інстанції поясненнями, визнанням самим заявником, що присутня в судовому засіданні особа є ОСОБА_2 , така підтвердила той факт, що свою частину квартири подарувала синові ОСОБА_3 , який не ставить питання про зняття її з реєстрації.
В судовому засіданні 23.05.2017 року ОСОБА_2 особисто зазначила, що проживає у США, штат Каліфорнія, періодично приїжджає в Україну. Згідно наявних у матеріалах справи відомостей із прикордонної служби ОСОБА_4 перетинала кордон.
Відповідно до частини шостої статті 29 ЦК фізична особа може мати кілька місць проживання.
Зміст заяви, порядок розгляду справи про визнання особи безвісно відсутньою визначається ст.ст.305-308 ЦПК. Однією із умов заяви із якою звертається заявник про визнання особи безвісно відсутньою є зазначення мети з якою заявник бажає визнати особу безвісно відсутньою.
Із матеріалів справи не вбачається чіткого визначення такої мети. В судовому засіданні апеляційної інстанції заявник-апелянт ОСОБА_1 нечітко, однак пояснив, що має місце заборгованість по комунальних послугах, однак останній як видно із матеріалів справи, з пояснень не погоджується із самим фактом того, що ОСОБА_2 для нього чужа людина, не погоджується, що їй на праві власності належала Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 , власником якої на даний час є ОСОБА_3 , а не ОСОБА_2 , заявник хотів би знати повну адресу місця проживання ОСОБА_2 у Лос-Анджелесі штату Каліфорнія, США. Із зазначеного випливає, що мета заявника ОСОБА_1 у визнанні ОСОБА_2 безвісно відсутньою, прихована ним самим.
Окрім цього, зважаючи на те, що ОСОБА_2 особисто була присутня e судових засіданнях суду першої інстанції, скористалася своїм правом мати представника, зазначила країну свого постійного перебування, колегія суддів не вбачає підстав визнавати ОСОБА_2 безвісно відсутньою. 
Беручи до уваги приписи Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Правила реєстрації місця проживання та зняття з реєстрації, підстав для зняття з реєстрації ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_3 немає.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині, не проведення підготовчого засідання у даній справі, таке не змінює суті справи та законність прийнятого судом першої інстанції рішення.
Згідно статті 196 ЦПК для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання.
Зазначена справа відноситься до справ окремого провадження, окрім цього, суд самостійно із врахуванням вимог ЦПК визначає спосіб проведення судового засідання.
Щодо інших доводів апеляційної скарги, які стосуються кожної дії суду, починаючи від автоматизованого розподілу та визначення складу суду та до проголошення останнього слова рішення, заявник ОСОБА_1 оскаржує, однак таке не спростовує висновків суду.
Відповідно до статті 6 Кодексу суддівської етики, суддя повинен виконувати свої професійні обов`язки незалежно, виходячи виключно з фактів, установлених на підставі власної оцінки доказів, розуміння закону, верховенства права, що є гарантією справедливого розгляду справи в суді, незважаючи на будь-які зовнішні впливи, стимули, загрози, втручання або публічну критику.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України»), ( CASE JF SERYAVIN AND OTHERS v.UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року). 
Враховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін ( рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії, серія А № 303-А, gg 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний сторонами, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Відповідно до статті 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,- 
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Франківського районного суду м.Львова від 25 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 26 травня 2021 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Р.П.Цяцяк

Н.О.Шеремета