Дата документу 29.04.2021 Справа № 335/5615/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №335/5615/19        Головуючий у 1 інстанції: Гашук К.В.
Провадження № 22-ц/807/1069/21        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«29» квітня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Гончар М.С.,
секретар:        Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2020 року у справі за позовом Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації по Хортицькому району Запорізької міської ради, про забезпечення повернення дитини до Мексиканських Сполучених Штатів, 

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року Головне територіальне управління юстиції в Запорізькій області, діючи в інтересах громадянина Мексиканських Сполучених Штатів ОСОБА_1 , звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про забезпечення повернення дитини до Мексиканських Сполучених Штатів.
В обґрунтування позовних вимог зазначило, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина народилася у штаті Морелос, Мексиканські Сполучені Штати, й з народження постійно проживала у Мексиці.
21 червня 2018 року позивач разом з дружиною ОСОБА_2 , її донькою від першого шлюбу ОСОБА_4 та їхньою спільною донькою ОСОБА_3 , приїхали до України з метою відвідати родину дружини, яка проживає у м. Запоріжжі. На 04 липня 2018 року ними було заплановано повернення до Мексики.
27 червня 2018 року позивач був змушений терміново повернутися до Мексики на роботу. На момент його від`їзду відповідач не висловлювала жодного наміру і бажання залишитися на постійному місці проживання в Україні. Однак наступного дня після від`їзду позивача вона надіслала повідомлення на мобільний телефон, яким проінформувала, що вирішила ніколи не повертатися до Мексики і залишитися з дітьми в Україні. Тобто відповідач в односторонньому порядку вирішила, що їхня малолітня дитина перебуватиме з нею на постійній основі в Україні, а при досягненні 16-річного віку зможе вирішити, жити їй в Мексиці або в Україні. Батько дитини повністю позбавлений права спілкуватися з донькою. Він ніколи не надавав своєї згоди на переїзд дитини на постійне місце проживання в Україну і вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання їхньої спільної малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням його батьківських прав.
На підставі заяви та довіреності ОСОБА_1 , Міністерство юстиції України через Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області звернулося до відповідача з метою роз`яснення положень Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція) та отримання згоди на добровільне повернення дитини до Мексики . Разом із тим, із пояснень відповідача було встановлено, що вона не має наміру повертатися з дитиною до постійного місця проживання в Мексику, чим порушує права дитини та ОСОБА_1 , зокрема, право на належне батьківське виховання, право батька дитини особисто брати участь у вихованні дитини, право дитини та позивача на безперешкодне спілкування, право батька дитини на визначення місця проживання дитини.
Позивач просив:
- визнати незаконним утримування відповідачем на території України малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- зобов`язати ОСОБА_2 повернути дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця постійного проживання в Мексику;
- якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати ОСОБА_2 передати дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батькові ОСОБА_1 на території України для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;
- покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Мексики , на ОСОБА_1 ;
- допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Мексики.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду,    ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що зміна місця проживання дитини здійснена без його згоди, до переміщення дитини в України, він як батько, здійснював права та обов`язки піклування про дитину, вірогідність того, що повернення ОСОБА_3 до Мексиканських Сполучених Штатів створить загрозу заподіяння для дитини фізичної або психічної шкоди, є припущенням, висновок спеціаліста-психолога, наданий ОСОБА_2 , є недопустимим доказом, розлучення дитини з матір`ю не є предметом спору у даній справі, відповідачем прийняті рішення щодо освіти та медичної допомоги доньки без його згоди та дозволу, суд вдався до оцінки щодо вирішення по суті питання про опіку та піклування, в той час як це заборонено статтями 16, 19 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що перетин кордону з Мексики до України з дитиною здійснювався разом із батьком дитини, з його мовчазної згоди, 26 червня 2018 року відповідач поїхав, грошей не залишив, не повідомив, коли планує повернутись до м. Запоріжжя, а у серпні 2018 року зник, 01 вересня 2018 року ОСОБА_1 повернувся до м. Запоріжжя і бачився з донькою, за весь цей час ним не вчинялися дії щодо повернення дитини до Мексики, з грудня 2018 року позивач не надав їй та дитині жодної фінансової допомоги, не повернув їх речі з Мексики, місце проживання сім`ї не було визначено, як і місце проживання дитини, судом першої інстанції були встановлені обставини про неналежне виконання позивачем своїх батьківських обов`язків за час перебування дитини на території України. Просила змінити мотивувальну частину рішення суду в частині висновків стосовно незаконного утримання дитини - ОСОБА_3 в Україні, шляхом визнання утримання та перебування дитини в України законним, в іншій частині рішення залишити без змін. 

Постановою Запорізького апеляційного суду від 14 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2020 року у цій справі скасовано, прийнято нову постанову, за якою:
Позов Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації по Хортицькому району Запорізької міської ради, про забезпечення повернення дитини до Мексиканських Сполучених Штатів - задоволено.
Визнано незаконним утримання ОСОБА_2 малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України.
Зобов`язано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 повернути дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до місця постійного проживання на територію Мексиканських Сполучених Штатів, за адресою: АДРЕСА_1.
У разі, якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , передати малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батькові ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на території України для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Покладено витрати, пов`язані з поверненням дитини до Мексиканських Сполучених Штатів, на позивача ОСОБА_1 .
Допущено негайне виконання судового рішення в частині повернення дитини до Мексиканських Сполучених Штатів.

Постановою Верховного Суду від 13 січня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_10 , задоволено частково. Постанову Запорізького апеляційного суду від 14 липня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

За змістом п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що дитина прижилась у новому середовищі в м. Запоріжжі, має тісний зв`язок із матір`ю та сестрою, повернення малолітньої дитини ОСОБА_3 до Мексиканських Сполучених Штатів не можна вважати доцільним, адже у випадку примусової зміни укладу життя малолітньої дитини та повернення у Мексиканські Сполучені Штати існуватиме серйозний ризик заподіяння дитині фізичної або психічної шкоди. Головним фактором, яким керується суд при обґрунтуванні цього висновку, є принцип дотримання, перш за все, найкращих інтересів дитини, які полягають у забезпеченні її гармонійного розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі з урахуванням її віку, збереженні її зв`язків із сім`єю, у тому числі, сестрою ОСОБА_4 , а також матір`ю ОСОБА_2 , з якими вона перебувала постійно протягом останніх півтора року.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується свідоцтвом про шлюб, що 11 травня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в Мексиканських Сполучених Штатах, орган РАЦС, відділ № 8, Плайя-дель-Кармен, кінтана-Роо, Мексика, зареєстрували шлюб (т.1, а.с.92,93).

30 січня 2018 року ОСОБА_2 та її донька від попереднього шлюбу ОСОБА_13 отримали статус тимчасового резидента в Мексиці, персональний ідентифікаційний код та ключ реєстру. Також ОСОБА_13 проходила у Мексиканських Сполучених Штатах медичне обстеження та навчалась в домі для дітей « Монтессорі Дель Олівар » (т.1, а.с.141-142).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина ОСОБА_3 за адресою: вулиця Каміно реал-А-Яутептек 101-5, район Сантьяго, Тепетлапа Тепоцтлан Морелос у Мексиканських Сполучених Штатах (т.1, а.с.86-89). 

Дитині оформлено паспорт громадянки Мексиканських Сполучених Штатів № НОМЕР_1 від 20 березня 2018 року терміном дії до 20 березня 2019 року (т.1, а.с.98-99).

02 червня 2018 року дитина була похрещена у Православній церкві Пресвятої Трійці в Мехіко, про що видане свідоцтво про хрещення Загального вікаріату Російської православної церкви (т.1, а.с.107-108).

Судом також встановлено та не спростовано учасниками справи, що малолітня ОСОБА_3 з народження проживала у Мексиканських Сполучених Штатах разом з обома батьками та дитиною ОСОБА_2 від попереднього шлюбу, у будинку, яким був забезпечений позивач у справі. Для ОСОБА_3 були створені всі умови, батько дитини забезпечував родину матеріально, організував домашню обстановку таким чином, що побутом займалася домогосподарка, а ОСОБА_2 в цей час мала можливість займатися дитиною. ОСОБА_2 самостійного доходу не мала, а тому утримання сім`ї здійснював позивач.

Дитині ОСОБА_3 для виїзду до України було оформлено паспорт громадянина Мексики для виїзду терміном дії до 20 березня 2019 року та візу на право перебування в Україні терміном з 21 червня 2018 року по 08 липня 2018 року (т.2. а.с.153).

21 червня 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в`їхали як родина в Україну з метою відвідування хворої матері ОСОБА_2 , знайомства новонародженої з близькими в Україні.

Починаючи з 21 червня 2018 року відповідач ОСОБА_2 разом з дитиною ОСОБА_3 та донькою ОСОБА_2 від попереднього шлюбу - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживають в Україні за адресою: АДРЕСА_3 (т.2, а.с.22).

Учасниками справи також визнається, що 27 червня 2018 року ОСОБА_1 був змушений терміново повернутись до Мексики.

У серпні 2018 року ОСОБА_2 офіційно звернулась до Посла Мексики в Україні. У зверненні зазначала, що прийняла рішення залишитись з дитиною в України з підстав втрати довіри до чоловіка. Просила також надати інформацію про в`їзд ОСОБА_1 на територію України. Посилалась на незадовільний майновий стан у зв`язку з відмовою позивача надавати їй фінансову допомогу (т.2, а.с.11-12).

З пояснень учасників справи встановлено, що ОСОБА_1 повернувся до родини 01 вересня 2018 року.

Відповідно до Закону України від 11 січня 2006 року № 3303-IV Україна приєдналася до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, укладеної 25 жовтня 1980 року в м. Гаага (Нідерланди) (далі - Конвенція).

За приписами ст. 3 Конвенції, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Права піклування, згадані в пункті «a», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акту, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Виходячи зі змісту положень статті 3 Конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).

Відповідно до пункту «а» статті 5 Конвенції для цілей цієї Конвенції «права піклування» включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

У статті 13 Конвенції передбачено, що незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:
a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або
b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Отже, судом першої інстанції встановлено, що 21 червня 2018 року відповідач ОСОБА_2 за погодженням та разом із позивачем, громадянином Мексиканських Сполучених Штатів ОСОБА_1 , виїхали до України із їх спільною дитиною ОСОБА_3 та донькою від попереднього шлюбу ОСОБА_4 .

До теперішнього часу відповідач не повернула дитину ОСОБА_3 до Мексиканських Сполучених Штатів, де народилася і постійно проживала дитина до виїзду в Україну, з огляду на це позивач вважає, що відповідач незаконно утримує дитину в Україні, чим порушує його права піклування.

Суд обґрунтовано погодився з доводами позивача про те, що переміщення дитини з Мексиканських Сполучених Штатів до України було законним, проте мало тимчасовий характер.

Судом правильно встановлено, що під час проживання на території Мексиканських Сполучених Штатів родина мешкала у будинку, яким був забезпечений позивач у справі, для дитини були створені всі умови, батько дитини повністю забезпечував родину матеріально, організував домашню обстановку таким чином, що побутом займалася домогосподарка, а ОСОБА_2 в цей час мала можливість займатися дитиною. Крім того, відповідач не заперечувала, що її чоловік, коли вони проживали у Мексиці, працював, при цьому визначеного режиму роботи він не мав, оскільки здебільшого працював на дому.

На підставі належних доказів суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявні у справі докази спростовують твердження відповідача у справі, що ОСОБА_1 не піклувався про дитину як батько, оскільки дуже мало часу приділяв їй та не просинався у ночі, коли дитина плакала.

З урахуванням віку дитини, а також доказів що свідчать про те, що позивач піклувався і про дитину ОСОБА_2 від першого шлюбу - ОСОБА_4 , суд правомірно зазначив у рішенні, що вказані обставини не узгоджуються із доводами відповідача про свідоме нехтування позивачем батьківськими обов`язками у Мексиці. 

Суд надав належну оцінку показанням свідків щодо піклування позивача про дитину під час проживання родини в Мексиці, правильно вказавши, ОСОБА_18 та ОСОБА_19 є родичами відповідача ОСОБА_2 , а відтак зацікавлені у результаті розгляду справи, крім того, про відносини сторін у Мексиці та про те, що позивач не піклувався про дитину, їм відомо лише зі слів самої ОСОБА_2 , безпосередніми свідками цих обставин вони не були, оскільки тітка відповідача - ОСОБА_19 жодного разу не навідувала племінницю у Мексиці, а мати відповідача - ОСОБА_18 приїздила у Мексику лише один раз та знаходилась там у період часу з 01.11.2017-15.11.2017 року, тобто ще до народження дитини.

Матеріалами справи, зокрема, відеозаписами зустрічей дитини з батьком, які надані ОСОБА_2 та були досліджені судом першої інстанції безпосередньо в судовому засіданні, підтверджується, що і після переміщення дитини в Україну та проживання окремо від неї позивач ОСОБА_1 відвідував дитину ОСОБА_3 та намагався реалізовувати свої права піклування.

Показання свідка ОСОБА_20 , з якою відповідач познайомилась у Мексиці під час навчання в університеті іспанської мови, в частині стосунків подружжя є суперечливими. Так, зазначаючи про те, що ОСОБА_1 не дозволяв їм спілкуватись, свідок одночасно пояснювала, що бувала в гостях у подружжя та бачила, що ОСОБА_1 негативно ставиться до ОСОБА_2 .

Неспроможними є доводи відповідача про те, що позивач не висував вимоги про повернення дитини до Мексиканських Сполучених Штатів, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. 

27 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Центрального органу Мексиканських Сполучених Штатів із заявою про сприяння поверненню дитини відповідно до Гаазької конвенції про цивільні аспекти міжнародного викрадення дітей (т.2, а.с.101-108).

23 травня 2019 року Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області звернулось до суду з позовною заявою в інтересах ОСОБА_1 (т.1, а.с.1-7).

Крім того, зміст заяви, яка адресована Послу Мексики в Україні та підписана особисто відповідачкою 29.08.2018 року, з якого вбачається, що вже на той час ОСОБА_1 зазначав про необхідність повернення дитини з України до Мексиканських Сполучених Штатів, спростовує її твердження про те, позивач надав мовчазну згоду на утримування дитини на території України (т. 2, а.с. 11-12).

Під час розгляду справи ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій відповідачем не надано доказів про те, що між подружжям існувала домовленість щодо залишення дитини постійно проживати в Україні, що є її обов`язком у розумінні вимог ч.1 ст.81 ЦПК України.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо незаконного утримання дитини ОСОБА_3 в Україні, а також що на дату початку процедур у судовому органі Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року. 

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2  щодо мовчазної згоди батька на утримування дитини - малолітньої ОСОБА_3 на території України не знайшли підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.

Аналіз статті 13 Конвенції свідчить, що вона містить вичерпний перелік обставин, за наявності яких судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини. Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.

Європейський суд з прав людини зазначив, що не лише зі статті 8 Конвенції, але й із самої Гаазької конвенції, враховуючи прямо закріплені в ній виключення до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що таке повернення не може бути призначене автоматично або механічно (див. справи «Maumousseau та Washington», згадана вище, § 72, і «Neulinger та Shuruk», згадана вище, § 138). В контексті розгляду поданого в рамках Гаазької конвенції запиту про повернення, який, відповідним чином, є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою конвенцією, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). 

Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. 

При виконанні свого завдання відповідно до статті 8 національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого Суд розглядає відповідно до Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою (див., з відповідними змінами, справу «Hokkanen проти Фінляндії», рішення від 23 вересня 1994 року, § 55, Series A no. 299-A; а також «Maumousseau та Washington», згадану вище, § 62, та «Neulinger та Shuruk», згадану вище, § 141). Суд вважає, що гармонійне тлумачення Європейської конвенції та Гаазької конвенції (див. вище, пункт 94) може бути досягнуте за умови дотримання наступних двох умов. 

По-перше, запитуваний суд повинен по-справжньому брати до уваги фактори, які можуть становити виключення до негайного повернення дитини в застосування статей 12, 13 і 20 зазначеної конвенції, особливо якщо вони згадуються однією із сторін судового провадження. 

Такий суд потім повинен ухвалити рішення, яке є достатньо аргументованим з цього питання, з тим щоб Суд мав змогу перевірити, що ці питання були належним чином розглянуті. По-друге, ці фактори повинні бути оцінені у світлі статті 8 Конвенції (див. справу «Neulinger та Shuruk», згадана вище, § 133). 

Таким чином, Суд вважає, що стаття 8 Конвенції накладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. 

Як відмова в прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, яке може підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Гаазької конвенції, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій конвенції, яка повинна тлумачитися вузько (див. згадану вище справу «Maumousseau та Washington», § 73). Це також дозволить Суду, завдання якого не полягає в заміні національних судів, здійснити покладений на нього європейський нагляд (CASE OF X v. LATVIA, № 27853/09, § 98, 101, 106, 107, ЄСПЛ, від 26 листопада 2013 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що «стаття 8 Конвенції наклала процесуальне зобов`язання на латвійські органи влади, вимагаючи, щоб правдоподібне твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі повернення було ефективно розглянуте судами, а їхні висновки були викладені у вмотивованому судовому рішенні (див. вище, пункт 107). 

Відповідно до статті 13 (b) Гаазької конвенції, суди, які розглядають запит про повернення, не зобов`язані задовольняти його, «якщо особа, установа або інший орган, який виступає проти повернення дитини, встановлює, що ... існує серйозний ризик». 

Саме той батько, який виступає проти повернення, повинен в першу чергу надати в цьому зв`язку достатні докази. 

Таким чином, у даній справі саме заявниця повинна була надати достатні докази на обґрунтування своїх тверджень, які, крім того, повинні були стосуватися існування ризику, спеціально кваліфікованого статтею 13 (b) як «серйозного».

Крім того, Суд зазначає, що хоча останнє положення не є обмежувальним в питанні точного значення «серйозного ризику», - який може спричинити не тільки «фізичну чи психологічну шкоду», але й «нестерпну ситуацію», - воно не може тлумачитися у світлі статті 8 Конвенції як таке, що включає всі незручності, неминуче пов`язані з процесом повернення: виключення, передбачене в статті 13 (b), стосується лише ситуацій, які виходять за рамки того, що дитина може розумно витримати. 

Заявниця виконала своє зобов`язання, надавши звіт психолога про те, що існує ризик травми для дитини в разі негайного розлучення з її матір`ю. 

Крім того, вона також заявила, що Т. мав судимості, і послалася на випадки жорстокого поводження з його боку. Відповідно, латвійські суди повинні були провести ефективну перевірку, що дозволила б їм підтвердити або ж відхилити існування «серйозного ризику» (див. справу «В. проти Бельгії», № 4320/11, §§ 70-72, рішення від 10 липня 2012 року). Відповідно, Суд вважає, що відмова взяти до уваги таке твердження, підтримане заявницею в тому, що воно базувалося на висновках, наданих спеціалістом, які могли б розкрити можливе існування серйозного ризику за змістом статті 13 (b) Гаазької конвенції, суперечила вимогам статті 8 Конвенції. 

Незмагальний характер звіту психолога не був достатнім для того, щоб звільнити суди від їхнього обов`язку ефективно його розглянути, тим більше що повноваження окружного суду дозволяли йому надати цей документ сторонам для перехресного допиту ними або навіть призначити іншу експертизу з власної ініціативи, що дозволяло законодавство Латвійської Республіки (див. вище, пункт 45). Питання про те, чи могла матір поїхати за своєю дитиною до Австралії і підтримувати контакт з нею, також слід було розглянути. Крім того, Суд підкреслює, що в будь-якому випадку, оскільки права, що гарантуються статтею 8 Конвенції, яка є частиною латвійського законодавства і підлягає прямому застосуванню, становлять «фундаментальні принципи запитуваної держави, які стосуються захисту прав людини та основних свобод» за змістом пункту 20 Гаазької конвенції, окружний суд не міг обійтися без розгляду таких питань з огляду на обставини справи. Що стосується необхідності дотримання коротких строків, встановлених Гаазькою конвенцією, і на які посилався Ризький окружний суд в мотивувальній частині свого рішення (див. вище, пункт 25), Суд повторює, що хоча стаття 11 зазначеної конвенції дійсно передбачає, що судові органи повинні діяти оперативно, це не звільняє їх від обов`язку здійснити ефективну перевірку тверджень однієї зі сторін, основаних на одному з чітко передбачених виключень, а саме на статті 13 (b) в цій справі» (CASE OF X v. LATVIA, № 27853/09, § 115 - 118, ЄСПЛ, від 26 листопада 2013 року).

Обґрунтовуючи наявність підстав для відмови у поверненні дитини, ОСОБА_2 посилалась, у тому числі, на висновок спеціаліста-психолога кандидата психологічних наук, доцента, завідувача кафедри психології Запорізького національного університету Губи Н.О. , який було складено за результатами проведеного психологічного обстеження ОСОБА_3 від 30 серпня 2019 року .

Відповідно до Висновку спеціаліста-психолога від 30 серпня 2019 року метою психологічного обстеження дитини було:
-визначення характеру взаємовідносин ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановлення рівня психологічної прив`язаності дитини, а також якості емоційного зв`язку з матір`ю ОСОБА_2 та сестрою ОСОБА_4 ;
-з`ясування ролі кожного з батьків у житті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надання характеристики того, яким чином батько і мати впливають на даному етапі на процес розвитку дитини, формування фізичного і психологічного здоров`я ОСОБА_3 ;
-з`ясування, чи буде ситуація вимушено примусової розлуки з матір`ю ОСОБА_2 (у випадку наявності правових підстав для того) при переїзді в іншу країну (з України до Мексиканських Сполучених Штатів) травмуючою для дитини та як вона може вплинути на її психологічний стан.

Скасовуючи постанову Запорізького апеляційного суду від 14 липня 2020 року, суд касаційної інстанції, вказав, що апеляційний суд не врахував правові позиції, які викладено у постановах: Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1598цс15, Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 686/15274/14-ц.
Так у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-1598цс15 зазначено, що:
- обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини. Так, стаття 13 Конвенції передбачає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:
а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання; 
б) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, дійшов до висновку, що посилання відповідача про існування загрози своєчасного та гармонійного розвитку інтелектуальної сфери та особистості дитини зводяться фактично до припущень. 

Однак, судом не було взято до уваги, що неповнолітній ОСОБА_23 навчається у дошкільному закладі, згідно наданої характеристики від 21 жовтня 2014 року завідувача ДНЗ «Мерціщор» Піцули С.О. , у дитини наявна велика кількість друзів, здібна до навчання та швидко розвивається. Згідно висновку за результатами психологічного обстеження, проведеного 15 березня 2013 року асистентом кафедри практичної психології Чернівецького національного університету ім. Ю. Федьковича Пасніченко В.В. повернення дитини до Грецької Республіки обумовить суттєве емоційне напруження у психологічному стані дитини та ставить під загрозу своєчасний та гармонійний розвиток інтелектуально - мнестичної сфери та особистості. Суд вищезазначених посилань ОСОБА_26 не перевірив, оцінки їм не дав, підстав, з яких не бере їх до уваги, в рішенні не вказав, хоча вони мають значення для правильного вирішення справи».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2018 року у справі № 686/15274/14-ц (провадження № 61-20940) зазначено, що: «відмовляючи у задоволенні позовних вимог Головного управління юстиції у Хмельницькій області в інтересах ОСОБА_27 про повернення неповнолітньої дитини до Федеративної Республіки Німеччини, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно застосувавши положення статей 3, 5, 12, 13, 20 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, дійшли обґрунтованого висновку про те, що на час розгляду справи дитина прижилася у своєму новому середовищі за адресою:  АДРЕСА_4 , а тому існує серйозний ризик того, що її повернення до Федеративної Республіки Німеччини поставить під загрозу заподіяння дитині фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для неї нестерпиму обстановку.

При цьому апеляційний суд, взявши до уваги висновок судової психологічної експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 02 листопада 2016 року, що узгоджується із висновком Служби у справах дітей виконкому Шепетівської міської ради Хмельницької області від 20 квітня 2015 року, психологічною характеристикою ОСОБА_28 від 29 січня 2016 року, довідкою Шепетівського міського будинку культури Хмельницької області від 24 грудня 2015 року, актів обстеження житлово-побутових умов малолітньої ОСОБА_28 від 29 серпня 2014 року, від 16 квітня 2015 року та від 11 січня 2016 року, правильно вважав, що за останні три роки проживання в Україні дитина виявляє виражені ознаки сприятливого адаптування до умов проживання із матір`ю, відвідує різноманітні гуртки, має друзів, захоплення, за нею здійснюється медичний догляд, відбулася зміна мови спілкування і це свідчить про те, що дитина прижилася в Україні.

Відповідно до психологічної характеристики ОСОБА_28 від 29 січня 2016 року зміна місця її проживання є неприйнятною, переїзд в середовище незнайомих людей може призвести до емоційних зрушень, трансформації мотивів дій, порушення рухової та мовної поведінки, що негативно вплине на психологічний та фізичний розвиток дитини і буде становити загрозу психічних порушень у майбутньому. Рекомендовано батькам при узгодженні участі у вихованні дитини уникати психотравмуючих для неї ситуацій.

Суди правильно врахували, що дитина народилася в Україні, разом з батьками виїхала до Федеративної Республіки Німеччини у віці 6 місяців, проживала там лише 1 рік і 4 місяці і в такому віці не могла спілкуватися на жодній із мов. Крім того, у результаті повернення малолітньої ОСОБА_28 до Федеративної Республіки Німеччини остання буде розлучена з матір`ю, у якої 17 листопада 2013 року закінчився дозвіл на перебування у м. Мюнхені, Федеративна Республіка Німеччина, а розлучення дитини з матір`ю може заподіяти їй фізичної або психічної шкоди».

Суд першої інстанції, перевіряючи відповідно до положень ч.2 ст.12 Конвенції, чи є дані про те, що дитина ОСОБА_3 прижилася в новому середовищі, та чи доведено наявність обставин, передбачених п.п. ч.1 ст.13 Конвенції, встановив наступне.

Дитина ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_3 . За цією адресою з 17.05.2005 року зареєстрована відповідач ОСОБА_2 та донька відповідача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 15.02.2019 (т. 2, а.с. 22). 

Згідно з довідкою УПСЗН Запорізької міської ради по Хортицькому району № 2604 від 11.05.2019 року ОСОБА_2 перебуває на обліку у вказаному Управлінні та отримує допомогу при народженні дитини на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 2, а.с. 32).

Довідкою УДМС України в Запорізькій області № 4460 від 11.09.2018 року підтверджується, що дитина ОСОБА_3 набула громадянство України з 12.01.2018 року (т. 2, а.с. 10).

Відповідно до довідки від 04.02.2019 ОСОБА_3 перебуває під наглядом сімейного лікаря з 15.08.2018 року та знаходиться на грудному вигодовуванні матері (т. 2, а.с. 33). Крім того, відповідачем як законним представником ОСОБА_3 24.10.2018 підписано декларацію № 0001-8Е5Е-8Е00 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу (т. 2, а.с. 35).

Матеріали справи містять медичну документацію дитини, а саме результати обстежень лікарів, профілактичних щеплень тощо (т. 2, а.с. 36-40, т. 5 а.с. 5-18).

За змістом довідки дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 282 «Олеся» від 18.06.2019 року № 01-14/90 дитина ОСОБА_3 перебуває у черзі в дошкільний навчальний заклад № 282 «Олеся» Запорізької міської ради (т. 2, а.с. 41).

05 лютого 2019 року комісією відділу по Хортицькому району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради складений акт обстеження умов проживання родини, за змістом якого за адресою: АДРЕСА_3 проживають і мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_18 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (не зареєстрована); для виховання та розвитку дитини у вказаному помешканні створені умови, зокрема, для дитини є дитяче ліжко, одяг, іграшки, засоби гігієни (т. 2, а.с. 42-44).

Згідно з Висновком від 19 серпня 2019 року № 1495/01-22/03 щодо умов проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеним районною адміністрацією по Хортицькому району Запорізької міської ради, для дитини створені належні умови для проживання разом з матір`ю ОСОБА_2 (т. 3, а.с. 104-105). 

До Висновку додано копії: акту обстеження умов проживання від 06.08.2019 року, зміст якого є аналогічним до акту від 05.02.2019 року; довідки дошкільного навчального закладу (ясла-садку) № 282 «Олеся» від 18.06.2019 року № 01-14/90; копії свідоцтва про право власності на житло; декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу (т. 3, а.с.106-110).

У Висновку від 30 серпня 2019 року (далі - Висновок) спеціаліст-психолог кандидат психологічних наук, доцент, завідувач кафедри психології Запорізького національного університету Губа Н.О. зазначила, що на момент обстеження виявлено тісний емоційний зв`язок дитини з матір`ю ОСОБА_2 і звичайно, як і будь-якої іншої дитини у віці 1 рік 7 місяців існує фізична, емоційна і психологічна залежність від матері ОСОБА_2 , яка обумовлена тим, що мати задовольняє не тільки фізичні потреби дитини (годування, гігієна, сон і в цілому режим дня), а й соціальні потреби (увага, турбота, ніжність, ласка і звичайно любов спрямовані на адресу дочки).

Розлука з матір`ю на тривалий проміжок часу (понад 3 місяці) і зміна місця проживання з України на Мексику (у випадку її фактичного здійснення у примусовому порядку) негативно позначиться як на психологічному, так і на фізичному (аж до проявів неврозу) благополуччі дитини. Така розлука буде травмувати психіку ОСОБА_3  та призведе до глибоких порушень в майбутньому. 

Для ОСОБА_3 перебування в середовищі людей, які розмовляють на незнайомій мові (іспанській) без присутності матері ОСОБА_2 буде стресовою ситуацією, яка призведе до порушення її психологічного благополуччя. 

ОСОБА_3 розуміє звернену до неї російську мову, яку вона чула від матері ОСОБА_2 і сестри ОСОБА_4 з моменту народження, і на базі цієї мови формується і її власна мовна база та основа її розумової діяльності. ОСОБА_3 в своєму віці має коло значущих для неї людей, це - люди, які складають її сімейне оточення, в процесі взаємодії з якими відбувається процес соціальної та гендерної ідентичності, до них відноситься мама ОСОБА_2 і сестра ОСОБА_4 , до яких вона емоційно прив`язана і з якими вона постійно взаємодіє. Так само до кола таких людей можна віднести бабусю, так як в процесі обстеження ОСОБА_3 постійно повторювала слова «баба» (т. 3, а.с. 183-191).

За приписами частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем не було надано докази:
-Аналіз висновку спеціаліста-психолога Губи Н.А. від 30.08.2019 року за результатами проведеного психологічного обстеження ОСОБА_3 , виконаний 27 березня 2020 року ОСОБА_31 (т.7, а.с.151-153); 
-Наукову рецензію №02/20-р на Висновок спеціаліста-психолога Губи Н.А. від 30.08.2019 року за результатами психологічного обстеження ОСОБА_3 , складену 03 квітня 2020 року  ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 (т.7, а.с.168-173). 

Крім того, на вказані докази позивач також не посилався в апеляційній скарзі від 11.02.2020 року та не долучав їх до апеляційної скарги (т.7, а.с.157-177).

За приписами ч.ч.1,3 ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у цьому випадку - позивача). 

Однак, наявності таких об`єктивних обставин заявником не наведено, а судом не встановлено. 
За вказаних обставин колегія суддів вважає неприйнятним посилання позивача на Аналіз спеціаліста та Наукову рецензію №02/20-р, в якості належних доказів в суді апеляційної інстанції. 

З метою повного та всебічного розгляду справи, у ході повторного апеляційного розгляду справи учасникам справи було роз`яснено їх право заявити клопотання щодо проведення відповідної судової експертизи, проте позивач таким правом не скористався.

Заперечуючи проти позову, відповідач, зазначаючи про перебування на розгляді Хортицького районного суду м. Запоріжжя її позову про розірвання шлюбу з позивачем, посилалась також на суттєві об`єктивні перешкоди для супроводу дитини до Мексиканських Сполучених Штатів, пов`язані, зокрема, із закінченням строку дії на в`їзд її мексиканської візи у 2019 році, відмовою батька її старшої дитини ОСОБА_4 надати дозвіл на виїзд за межи України, який закінчився в червні 2018 року, відсутністю коштів (обумовленою відмовою позивача надавати фінансову підтримку на неї та дітей, починаючи з грудня 2018 року), а також відсутністю місця проживання у Мексиканських Сполучених Штатів, доходу. 

Судом першої інстанції встановлено, що між батьками дитини наразі існують неприязнені стосунки, що підтверджується фактом неодноразових звернень як позивача, так і відповідачки, із заявами до органів поліції про вчинення злочинів відносно один одного, їх зустрічі майже кожного разу закінчуються конфліктами. 

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів (т.3, а.с.137-138).

Під час судового розгляду справи, учасниками справи не спростовано, що під час проживання в Мексиканських Сполучених Штатах ОСОБА_2 не була працевлаштована, не мала джерел до існування та доходу, який могла би витратити в інтересах сім`ї.

Судом також встановлено та підтверджується наявними у справі відповідними зверненнями відповідачки до Посла Мексики в Україні, той факт, що після виїзду позивача з України 27.06.2018 року відповідач вживала заходів щодо розшуку свого чоловіка - ОСОБА_1 , оскільки їй не було відомо його місцезнаходження.

Після звернення ОСОБА_2 до Посла Мексики в Україні 29 серпня 2018 року, майже одразу, 01.09.2018 року позивач з`явився у будинку, де проживала відповідач з донькою, проте у подальшому до середини грудня до сім`ї не приїжджав, пояснивши в судовому засіданні, що з вересня по 15 грудня 2018 року він збирав документи для підготовки звернення щодо повернення дитини.

Матеріалами справи підтверджується, що наданий батьком дитини ОСОБА_4 дозвіл на виїзд за межі України закінчився у червні 2018 року. На спростування доводів відповідачки про відмову батька дитини ОСОБА_4 надати дозвіл на виїзд за межі України позивачем не надано належних доказів.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 не заперечував той факт, що з грудня 2018 року не надає фінансової допомоги на утримання дружини та дитини, мотивуючи це тим, що питання призначення аліментів повинен вирішити суд (т.7, а.с.190-194). 

Суд правомірно враховував період перебування дитини в Україні - з 21 червня 2018 року (дата переміщення) до теперішнього часу, тобто більше півтора року (а на час апеляційного розгляду - майже три роки), вік дитини, який на момент її переміщення до України з Мексиканських Сполучених Штатів - країни, до якої її просить повернути позивач, становив 5 місяців, та зазначив, що в силу свого віку дитина реально не могла сприймати країну та місце, де вона проживала, людей, які її оточували, крім близьких осіб, які були поряд із нею щодня.

Суд першої інстанції взяв до уваги в якості джерела права прецедентну практику Європейського суду з прав людини, зокрема, послався на рішення Європейського суду з прав людини в справі «Мамуссе і Вашингтон проти Франції», заява № 39388/05, яка стосувалась обставин повернення до США дочки заявниці, яке мало бути здійснено на підставі рішень судів Франції, ухвалених на ґрунті рішення американського суду про надання батькові безпосередньої опіки над дівчинкою, Європейський суд з прав людини наголосив, що головне правило Конвенції 1980 року - захистити дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування. Оскільки такі шкідливі наслідки відсутні, повернення дітей, які вже адаптувалися у новому середовищі, негативно впливатимуть на їх розвиток.

В рішеннях Європейського суду з прав людини «Гнахоре проти Франції», від 19.09.2000, заява № 40031/98, п. 59, «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії», від 6 липня 2010 року, заява № 41615/07, п. 136, Суд зазначив, що інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю».

З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див. серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини», від 13.07.2000, заява № 25735/94, п. 50; «Марсалек проти Чехії», від 4.04.2006, заява № 8153/04, п. 71).

Тобто, при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «Мамчур проти України», від 16.07.2015, заява № 10383/09, п.п. 94-102).

Крім того, у справі «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» від 12.07.2011 року, заява №14737/09, Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення».

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що відповідачем доведено суттєві об`єктивні перешкоди для супроводу дитини до Мексиканських Сполучених Штатів. 

Враховуючи висновок спеціаліста-психолога про те, що розлука з матір`ю на тривалий проміжок часу (понад 3 місяці) і зміна місця проживання з України на Мексику (у випадку її фактичного здійснення у примусовому порядку) негативно позначиться як на психологічному, так і на фізичному (аж до проявів неврозу) благополуччі дитини та призведе до глибоких порушень в майбутньому, позицію позивача стосовно надання фінансової допомоги на утримання дружини та доньки лише після вирішення судом питання про призначення аліментів, за відсутності у відповідача достатніх грошових коштів для утримання двох малолітніх дітей в країні, де вона не має місця свого власного проживання, місця роботи, близьких їй осіб проживання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що повернення відповідачки з донькою ОСОБА_3 до Мексиканських Сполучених Штатів створить в першу чергу для дитини нетерпиму обстановку.

Крім того, колегія суддів вважає слушними доводи відповідачки про наявність суттєвих об`єктивних перешкод для супроводу дитини ОСОБА_3 до Мексиканських Сполучених Штатів, які полягають у відсутності дозволу на виїзд старшої дитини - ОСОБА_4 за межи України.

В рішенні Європейського суду з прав людини «Сатановська та Роджерс проти України» від 28.01.2021 року, заява №12354/19 п.30 Суд зазначив, що загальні принципи щодо зв`язку між Конвенцією та Гаазькою конвенцією, обсягу розгляду Судом міжнародних заяв про викрадення дітей, найкращих інтересів дитини та процесуальних зобов`язань держав наведені в рішенні Суду у справі «X. проти Латвії» [ВП] (X v. Latvia) [GC], заява № 27853/09, пункти 93 - 108, ЄСПЛ 2013), а також у низці інших рішень щодо проваджень у справах про повернення дітей відповідно до Гаазької конвенції (див. рішення у справах «Момуссо та Вашингтон проти Франції» (Maumousseau and Washington v. France), заява № 39388/05, пункт 68, від 06 грудня 2007 року; «Ігнакколо-Зеніде проти Румунії» (Ignaccolo-Zenide v. Romania), заява № 31679/96, пункт 102, ЄСПЛ 2000?I; «Йосуб Карась проти Румунії» (Iosub Caras v. Romania), заява № 7198/04, пункт 38, від 27 липня 2006 року; «Шоу проти Угорщини» (Shaw v. Hungary), заява № 6457/09, пункт 70, від 26 липня 2011 року та «Аджич проти Хорватії» (Adћiж v. Croatia), заява № 22643/14, пункти 93 - 95, від 12 березня 2015 року).

31. У зв`язку з цим Суд повторює, що стаття 8 Конвенції покладає на національні органи влади конкретний процесуальний обов`язок у контексті провадження за Гаазькою конвенцією: під час розгляду заяви про повернення дитини суди повинні не тільки розглянути небезпідставні твердження про існування «серйозного ризику» для дитини у випадку повернення, а й ухвалити рішення, в якому будуть наведені конкретні причини з огляду на обставини справи. Як відмова враховувати заперечення проти повернення, які можуть підпадати під сферу дії статей 12, 13 і 20 Гаазької конвенції, так і недостатня аргументація у рішенні про відхилення таких заперечень, суперечили б вимогам статті 8 Конвенції, а також меті та завданню Гаазької конвенції. Необхідним є належний розгляд таких тверджень, продемонстрований національними судами в його аргументації, яка не є шаблонною та стандартною, а достатньо детальною з огляду на винятки, передбачені Гаазькою конвенцією, які мають вузько тлумачитися. Це також дозволить Суду, завдання якого полягає не у підміні собою національних судів, здійснювати доручений йому європейський нагляд (див. згадане рішення у справі «X. проти Латвії» (X v. Latvia), пункт 107).

32. У цій справі суд першої інстанції, дослідивши обставини справи під час повноцінного судового розгляду, вирішив відмовити у задоволенні заяви про повернення дитини з огляду на винятки, передбачені Гаазькою конвенцією. Зокрема, посилаючись на три висновки психологічного обстеження та усні показання психолога під час судового розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку, що повернення другого заявника до Сполученого Королівства поставить його під загрозу заподіяння психічної шкоди у розумінні пункту «b» першого абзацу статті 13 Гаазької конвенції. Під час перегляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд залишив без змін рішення суду першої інстанції. Висновки судів нижчих інстанцій згодом були відхилені Верховним Судом, який дійшов протилежного висновку про відсутність ризику заподіяння психічної шкоди у випадку повернення дитини до Сполученого Королівства.

33. Таким чином, головне питання у цій справі полягає у тому, чи дотримався Верховний Суд своїх процесуальних зобов`язань за статтею 8 Конвенції стосовно надання конкретного та детального обґрунтування у контексті винятків, передбачених Гаазькою конвенцією, під час скасування рішень судів нижчих інстанцій та видачі розпорядження про повернення дитини. У зв`язку з цим Суд зазначає, що той із батьків, хто виступає проти повернення, має, в першу чергу, надати достатньо доказів щодо цього. Перша заявниця виконала свій обов`язок, надавши висновки психологічного обстеження, які мали значення для оцінки існування серйозного ризику, що повернення другого заявника поставить його під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди (див. пункт 14). Суд першої інстанції розглянув ці висновки та перевірив їх, безпосередньо допитавши психолога під час судового розгляду. Таким чином, суд першої інстанції також надав сторонам можливість перехресного допиту психолога, забезпечивши цим змагальність сторін під час розгляду висновків (див. для порівняння згадане рішення у справі «X. проти Латвії» (X v. Latvia), пункт 117). Отже, ці докази становили невід`ємну частину справи, і їх не можна було згодом опосередковано відхилити як невідповідні або неважливі.

34. У зв`язку з цим Суд зазначає, що Верховний Суд видав розпорядження про повернення після розгляду справи за касаційною скаргою, і такий розгляд був обмеженим за своїм обсягом і ґрунтувався на тих самих матеріалах справи. Відхиливши заперечення за пунктом «b» першого абзацу статті 13 Гаазької конвенції, Верховний Суд офіційно не виключив із доказової бази у справі висновки психолога (див. пункт 18). Це відрізняє цю справу від справи «X. проти Латвії» (X v. Latvia), в якій суди прямо відмовилися визнати допустимим доказом висновок психологічного обстеження (див. згадане рішення у справі «X. проти Латвії» (X v. Latvia), пункти 26 та 117).

35. Однак у своєму стислому обґрунтуванні Верховний Суд взагалі не розглянув питання, чи були висновки психологічного обстеження та усні показання психолога відповідними та достовірними, та не навів жодних причин, чому не взяв їх до уваги. Хоча обов`язки національних судів у таких справах (див. пункт 30) не можуть розглядатися як такі, що вимагають детальної відповіді на кожне порушене стороною провадження питання, у цій справі Верховний Суд не розглянув ключові докази, які були відповідними, та не пояснив, яке значення вони мали та які висновки слід було зробити. Аналогічно, Верховний Суд не навів жодного аналізу тверджень першої заявниці про відсутність у неї можливості поїхати зі своїм сином до Сполученого Королівства через проблеми зі здоров`ям, коштами та візою (див. пункт 16 та див. для порівняння згадане рішення у справі «X. проти Латвії» (X v. Latvia), пункт 117), хоча питання про можливе заподіяння шкоди дитині у випадку її повернення було пов`язане саме з розлученням заявників. Загалом, на думку Суду, обґрунтування було настільки загальним і шаблонним, що за обставин цієї справи не могло бути результатом ефективного розгляду заперечення проти задоволення заяви про повернення.

36. З огляду на зазначені міркування Суд доходить висновку, що заявники зазнали непропорційного втручання у їхнє право на повагу до сімейного життя у зв`язку з тим, що процес прийняття рішень відповідно до національного законодавства не відповідав процесуальним вимогам, передбаченим статтею 8 Конвенції, оскільки Верховний Суд не здійснив ефективний розгляд заперечення першої заявниці, яке ґрунтувалося на пункті «b» першого абзацу статті 13 Гаазької конвенції.

Враховуючи висновок спеціаліста-психолога про те, що розлука з матір`ю на тривалий проміжок часу (понад 3 місяці) і зміна місця проживання з України на Мексику (у випадку її фактичного здійснення у примусовому порядку) негативно позначиться як на психологічному, так і на фізичному (аж до проявів неврозу) благополуччі дитини та призведе до глибоких порушень в майбутньому, позицію позивача стосовно надання фінансової допомоги на утримання дружини та доньки лише після вирішення судом питання про призначення аліментів, за відсутності у відповідача достатніх грошових коштів для утримання двох малолітніх дітей в країні, де вона не має місця свого власного проживання, місця роботи, близьких їй осіб проживання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що повернення відповідачки з донькою ОСОБА_3 до Мексиканських Сполучених Штатів створить в першу чергу для дитини нетерпиму обстановку.

Колегія суддів вважає слушними також доводи відповідачки про наявність суттєвих об`єктивних перешкод для супроводу дитини ОСОБА_3 до Мексиканських Сполучених Штатів, які полягають у відсутності дозволу на виїзд старшої дитини - ОСОБА_4 за межи України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). 

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційних скарг не спростовують його висновків. 

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2020 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 07 травня 2021 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       М.С. Гончар