ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1839/21 Справа № 203/34/20 	  	Головуючий у першій інстанції:   Католікян М. О. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 червня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 лютого 2020 року по справі за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, – 

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2020 року Департамент патрульної поліції Національної поліції України звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідачка від 21.01.2016 працювала у позивача на різних посадах. 26.10.2016 під час виконання службових обов`язків, керуючи службовим автомобілем, відповідачка допустила зіткнення, у результаті чого автомобіль зазнав механічних пошкоджень. Постановою суду відповідачку визнано винною у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. 20.03.2019 позивач відшкодував потерпілій особі заподіяну шкоду в сумі 283343,50 грн. Тому, позивач просив стягнути з відповідача грошову суму в розмірі 283343,50 грн в порядку регресу та судовий збір в розмірі 4250,15 грн.
Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 лютого 2020 року, з урахуванням ухвали Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 березня 2020 року, задоволено позовні вимоги, вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції Національної поліції України 283343,50 грн, судові витрати у сумі 4250,15 грн, разом – 287593,65 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про часткове задоволення позовних вимог шляхом стягнення з відповідача майнової шкоди в порядку регресу в розмірі середнього місячного заробітку ОСОБА_1 .
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовою розпискою Департаменту патрульної поліції НП України, ОСОБА_1 та представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 (а.с.115). Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав клопотання про відкладення розгляду справи обґрунтовуючи тим, що він 01.06.2021 о 14:00 приймає участь в іншому судовому засіданні по справі №185/633/21, однак доказів на підтвердження зазначеного представником апелянта не надано. Крім того, відповідач в судове засідання не з”явилась, про наявність поважних причин неявки суд не повідомила.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що згідно довідки №309/ВКЗ/41/19-2019 від 21.10.2019, відповідач від 07.11.2015 проходить службу у Національній поліції України. Від 21.01.2016 відповідач проходила службу на посаді поліцейського роти №4 батальйону №1 Управління патрульної поліції в м. Дніпропетровську, від 23.06.2018 і по час надання довідки – на посаді поліцейського взводу №2 роти №2 батальйону №1 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області (а.с. 6).
Згідно постанови Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 вересня 2017 року, 26 жовтня 2016 року на перехресті вул. Воронезької і вул. Радищева в м. Дніпрі сталася дорожньо-транспортна пригода з участю автомобіля марки «Peugeot» (реєстраційний номер – НОМЕР_1 ), належного комунальному підприємству «Автопідприємство санітарного транспорту», і автомобіля марки «Toyota» (реєстраційний номер – НОМЕР_2 ), під керуванням відповідача, яка перебувала на службі. У результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілі зазнали механічних пошкоджень. Крім того, водій та пасажири автомобіля марки «Peugeot» також зазнали тілесних ушкоджень.
За вказаним вище фактом ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Вказана постанова оскаржувалася та була залишена без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.11.2017 (а.с. 7 – 9).
25 вересня 2018 року Господарським судом м. Києва по справі №910/8155/17 було ухвалене рішення, яким за вказаним вище фактом з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь КП «Автопідприємство санітарного транспорту» було стягнуто компенсацію заподіяної майнової шкоди в сумі 283343,50 грн. Вказане рішення було оскаржене й набрало законної сили 17.12.2018 (а.с. 10 – 19).
20 березня 2019 року головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області проведено примусове списання коштів у сумі 283343,50 грн. з рахунку позивача на користь КП «Автопідприємство санітарного транспорту» (а.с. 20).
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Відповідно до приписів частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Судова юрисдикція – це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Разом із тим, відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Публічна служба – діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України (тут і надалі – у редакції, чинній на момент розгляду апеляційним судом).
За змістом положень частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади.
Положеннями статті 46 КАС України передбачено, що позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.
Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.
Тобто, суб`єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об`єднань, юридичних осіб, які не є суб`єктами владних повноважень, виключно для превентивного судового контролю своєї ж діяльності та у випадках, визначених законом.
Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин – це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства справа з огляду лише на її суб`єктний склад.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
У справі, що переглядається, роботодавець (Департамент патрульної поліції) звернувся із позовом про відшкодування шкоди в порядку регресу. Стягнення шкоди з позивача було встановлено шляхом задоволення саме цивільного позову на підставі статті 1172 ЦК України, якою передбачено, що відповідальність за завдану працівником матеріальну та моральну шкоду несе юридична особа. Право відшкодування такої шкоди у порядку регресу закріплено в цивільному законодавстві.
Згідно із частиною першою статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
У частині п`ятій статті 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» передбачено, що особа у разі завдання з її вини шкоди третім особам, яку відшкодовано відповідно до закону військовою частиною, установою, організацією, закладом, відшкодовує військовій частині, установі, організації, закладу завдану шкоду в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №200/22363/16-а (провадження №11-720апп18) зроблено правовий висновок про те, що відшкодування шкоди в порядку регресу відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду.
При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Таким чином, правовідносини між сторонами у справі, що переглядається, не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав свобод та інтересів особи від порушень із боку суб`єкта владних повноважень й не стосуються оскарження дій останнього, а виникли з деліктного зобов`язання – внаслідок заподіяння шкоди.
У цій справі не підлягає доведенню оцінка правомірності дій особи поліцейського, тобто не підлягає вирішенню питання щодо правомірності прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби. 
Неправомірність дій особи вже встановлена постановою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 вересня 2017 року , яка залишена без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.11.2017 (а.с. 7 – 9). У зв`язку з чим, предметом розгляду у цій справі є лише стягнення шкоди в порядку регресу, тобто вирішення приватноправових відносин.
З огляду на зазначене, за своїм суб`єктним складом, предметом спору, обраним позивачем способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин спір є приватноправовим і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
У цьому випадку той факт, що майнової шкоди завдано позивачеві – суб`єкту владних повноважень – під час проходження відповідачем служби, не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір на публічно-правовий.
Співробітник поліції, який керує службовим транспортним засобом і вчиняє ДТП, навіть під час виконання ним його службових обов`язків, вчиняє цивільний делікт не під час здійснення адміністративно-владних повноважень, а допускаючи порушення принципу генерального делікту, тобто загальної заборони завдання шкоди особі.
Даний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року по справі №760/15085/18.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що відповідач під час вчинення правопорушення проходила службу в поліції, виконувала службові обов`язки, згодом була визнана винною у вчиненні вказаного правопорушення; встановивши, що право зворотної вимоги (регресу) виникло у позивача з 20.03.2019 року, тобто з моменту виконання позивачем зобов`язання щодо відшкодування шкоди, - колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що законом не встановлені обмеження щодо відшкодування відповідачем сплачених в рахунок виконання зобов`язання з відшкодування шкоди грошових коштів; відповідач має обов`язок сплатити на користь позивача грошову суму в розмірі 287593,65 грн, тобто у розмірі виплаченого відшкодування. 
Посилання апелянта на те, що наявність трудових правовідносин виключає можливість задоволення даної позовної заяви про відшкодування шкоди в порядку регресу, є помилковими та такими, що суперечать наведеним вище висновкам та правовим нормам.
Чинне законодавство України не передбачає обмежень щодо матеріальної відповідальності поліцейського за шкоду, спричинено третій особі, а не органу, в якому такий поліцейський проходить службу.
Приписи ч. 1 ст. 132 КЗпП України, на яку посилається відповідач, жодним чином не можуть бути застосовані до регресних вимог про відшкодування шкоди, оскільки у вказаній нормі чітко зазначено, що вона поширюється на випадки заподіяння шкоди робітником саме роботодавцеві під час виконання трудових обов`язків, а не будь-яким іншим стороннім особам.
Разом з тим, підставою даної позовної заяви є заподіяння відповідачем шкоди третій особі - власнику транспортного засобу, який було пошкоджено внаслідок вчинення відповідачем винних протиправних дій. Й оскільки Департамент патрульної поліції виконав обов`язок відповідача перед третіми особами щодо відшкодування заподіяної школи на підставі норм ЦК України,Департамент патрульної поліції отримав право зворотної вимоги щодо такого відшкодування в тому самому обсязі, в якому таке право має особа, безпосередньо якій таку шкоду було завдано.
Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про від відшкодування шкоди" з винної особи за регресною вимогою стягується сума майнових витрат, понесених на виконання зобов`язання по відшкодуванню шкоди.
Оскільки законом не встановлені жодні обмеження щодо відшкодування позивачу відповідачем сплачених в рахунок виконання зобов`язання з відшкодування шкоди грошових коштів, останній має обов`язок сплатити на користь позивача грошову суму в розмірі 287593,65 грн, тобто у розмірі виплаченого відшкодування.
Крім того, враховуючи наведені вище обґрунтування, колегія дійшла висновку про безпідставність доводів апелянта щодо закриття провадження у даній справі з посиланням на необхідність розгляду даного позову за правилами адміністративного судочинства.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення. 
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2020 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий

Судді