Постанова 
Іменем України                                       
02 червня 2021 року
м. Київ
справа № 755/12580/19
провадження № 61-883св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого -Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті»,
представники позивача:Ягольник Аліна Петрівна, Цибульський Володимир Володимирович ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва, у складі судді Гаврилової О. В., від 11 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Ящук Т. І., Немировської О. В., Чобіток А. О., від 12 листопада 2020 року.
Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування 
У серпні 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі - ТОВ «Порше Мобіліті») звернулось до суду з позовом 
до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та збитків.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 квітня 2013 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 50008393, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у сумі 486 397,66 грн, що еквівалентно на дату укладання договору 59 710 доларів США, строком 
на 60 місяців, зі змінною процентною ставкою, з цільовим призначенням для придбання автомобіля Volkswagen Touareg, 2013 року випуску. Відповідно до умов кредитного договору № 50008393 від 26 квітня 2013 року відповідачу було надано додатковий кредит у сумі, еквівалентній 25 078,20 доларів США, що на дату укладання договору становило 204 287 грн, для сплати страхових платежів відповідно до договору страхування, укладеного на виконання умов кредитного договору. Також 26 квітня 2013 року було укладено додаткову угоду до кредитного договору № 50008393, відповідно до якої сторони домовились продовжити строк кредиту до 84 місяців. Згідно з пунктом 1.6 умов кредитування, виконання зобов`язання відповідача за договором забезпечено заставою майна, відповідно до укладеного сторонами договору застави транспортного засобу № 50008393 від 27 квітня 2013 року, за яким відповідачем було передано в заставу вищевказаний транспортний засіб. Позивач вказував, що майже з початку дії договору відповідачка систематично порушувала свої зобов`язання, сплачуючи щомісячні платежі з порушенням встановлених строків, а з листопада 2015 року фактично припинила сплачувати кошти на виконання умов договору. Станом 
на 18 січня 2016 року у відповідачки утворилась поточна заборгованість за договором на загальну суму 96 888,71 грн, яка складалась із заборгованості зі сплати щомісячних платежів з повернення кредиту та додаткового кредиту за листопад 2015 року - січень 2016 року, інших витрат, а також із штрафних санкцій за порушення умов договору. Позивач зазначав, що 21 січня             2016 року направив відповідачці повідомлення щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором з вимогою повернути суму кредиту та сплатити заборгованість за договором, яка не була отримана відповідачкою та повернулась на адресу позивача з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Таким чином, відповідно до пункту 3.3 умов кредитування останнім днем повернення кредиту та заборгованості було 19 лютого 2016 року. У встановлені строки відповідачкою заборгованість за кредитним договором сплачена не була, у зв`язку з чим позивач розпочав процедуру звернення стягнення на предмет застави. 27 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г. В. було вчинено виконавчий напис 
№ 1353 щодо звернення стягнення на предмет застави з метою задоволення вимог позивача за кредитним договором № 50008393, яким звернуто стягнення на автомобіль Volkswagen Touareg, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором на загальну суму 1 074 652,09 грн, що складалась з: суми кредиту до повернення у розмірі, еквівалентному 
37 749,51 доларів США, що станом на дату подання заяви про вчинення виконавчого напису становило 977 372,56 грн; штрафу за неповернення кредиту відповідно до пункту 8.2 кредитного договору в розмірі 
97 279,53 грн. 18 вересня 2017 року на рахунок позивача було перераховано 737 601,63 грн. Однак цих коштів не було достатньо для погашення вказаної заборгованості. Заборгованість за кредитом після зарахування отриманих коштів внаслідок звернення стягнення на предмет застави становить 
337 050,46 грн, заборгованість за несплаченими платежами за додатковим кредитом - 143 893,01 грн. Також позивач зазначав, що він поніс витрати у зв`язку із вжиттям заходів щодо звернення стягнення на предмет застави, внаслідок чого зазнав збитків у розмірі 135 508,95 грн - на супроводження виконавчого провадження, звернення стягнення на предмет застави та зберігання транспортного засобу. 
Посилаючись на зазначене, позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь основну суму заборгованості за кредитним договором 
№ 50008393 від 26 квітня 2013 року в розмірі 337 050, 46 грн, додатковим кредитом у розмірі 143 893, 01 грн, збитки в розмірі 135 508, 95 грн, штраф 
у розмірі 97 279, 53 грн, 3% річних у розмірі 71 803, 52 грн, інфляційні втрати 316 823, 27 грн, а всього 1 102 358, 74 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 лютого 
2020 року у задоволенні позову ТОВ «Порше Мобіліті» відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачка належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість. Разом з тим, змінивши строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором шляхом надіслання позичальнику вимоги щодо дострокового повернення кредиту та відповідної зміни строку його повернення на 21 лютого 2016 року, ТОВ «Порше Мобіліті» пред`явило до суду позов про стягнення заборгованості лише 05 серпня 2019 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Також районний суд зазначив, що після зміни строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором, відповідачка жодних платежів на оплату заборгованості за цим договором не здійснювала. З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за основним і додатковим договором кредиту, а також відмовив у стягненні 3 % річних, інфляційних втрат, нарахованих позивачем на підставі частини другої статті 625 ЦК України, у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявила відповідачка. Суд першої інстанції вважав, що витрати ТОВ «Порше Мобіліті» на юридичну допомогу та витрати на зберігання автомобіля не є збитками і не підлягають відшкодуванню на підставі статті 22 ЦК України, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача 135 508,95 грн у якості компенсації понесених збитків. Крім того, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову в частині стягнення суми штрафу у розмірі 97 279,53 грн, посилаючись на те, що виконавчим написом нотаріуса стягнуто з відповідачки штраф в розмірі 20 % від суми кредиту у зв`язку з порушенням нею пункту 3.3 кредитного договору.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року апеляційну скаргу ТОВ «Порше Мобіліті» залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вирішуючи спір, врахувавши наведені вище норми матеріального права та обставини справи, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачка належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання, унаслідок чого утворилась заборгованість. Проте позивач звернувся з позовом до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявив представник відповідача. Суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги про те, що позивач дізнався про порушення своїх прав лише 18 вересня 2017 року після реалізації предмета застави (автомобіля) і саме з цього часу слід обчислювати перебіг строку позовної давності, оскільки змінений строк виконання зобов`язання для дострокового погашення кредиту встановлений позивачем 21 лютого 2016 року, а тому саме з цього часу позивач повинен був дізнатись про порушення свого права на повне дострокове повернення всієї суми кредиту та інших нарахувань за кредитним договором і саме з вказаного часу має відраховуватись загальний трирічний строк позовної давності. При вирішенні спору судом апеляційної інстанції враховано, що заставна вартість автомобіля була визначена сторонами в сумі 694 853,53 грн, а сума заборгованості за виконавчим написом - 1 074 652,09 грн.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка їх подала
У касаційній скарзі ТОВ «Порше Мобіліті» просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає порушення судами норм матеріального і процесуального права, посилаючись на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц,          від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду                від 03 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц, від 10 грудня 2018 року             у справі № 372/2017/13-ц у постановах Верховного Суду України                        від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, від 02 березня 2016 року          у справі № 6-2491цс15, (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, внаслідок неналежного дослідження судом зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що позивач дізнався про порушення свого права лише після зарахування коштів від продажу предмета застави. Також судами неправильно застосовано положення частини другої статті 625 ЦК України, оскільки невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити касаційну скаргу ТОВ «Порше Мобіліті» без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
Ухвалою Верховного Суду від 26 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
26 квітня 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 50008393, відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у сумі 486 397,66 грн, що еквівалентно 59 710,00 доларів США, строком на 60 місяців, зі змінною процентною ставкою, з цільовим призначенням для придбання автомобіля Volkswagen Touareg, 2013 року випуску.
У відповідності до умов кредитного договору вартість автомобіля відповідно до договору з дилером становить еквівалент 85 300 доларів США. 
ОСОБА_2 здійснено перший внесок за власні кошти в оплату автомобіля в еквіваленті 25 590 доларів США, сума кредиту в еквіваленті склала 59 710 доларів США.
26 квітня 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_2 отримано додатковий кредит у сумі 204 287 грн, що еквівалентно 25 078, 20 доларів США, з цільовим призначенням для сплати страхових платежів відповідно до договору страхування.
Додатковою угодою до кредитного договору від 26 квітня 2013 року сторони домовились продовжити строк кредиту до 84 місяців.
За умовами укладеного сторонами вищевказаного кредитного договору, усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначеному вище, відповідно до статті 1.3 загальних умов кредитування. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 27 квітня 2013 року між позичальником і кредитором був укладений договір застави транспортного засобу № 50008393, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 
Каліушко І. А., за умовами якого позивач передала у заставу належний їй автомобіль Volkswagen Touareg, 2013 року випуску.
05 серпня 2014 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору застави транспортного засобу № 50008393, за яким сторони погодили строк повернення кредиту не пізніше 84 місяців з дня його надання.
Відповідно до пункту 3.2 загальних умов кредитування, які оформлені сторонами додатком до кредитного договору № 50008393 від 26 квітня       2013 року, позикодавець наділений правом визнати термін повернення кредиту таким, що настав та/або вимагати дострокового розірвання кредитного договору у випадках, серед яких - порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу (його частини) з повернення кредиту відповідно до графіка погашення кредиту та/або сплати плати за користування кредитом на строк щонайменше один календарний місяць. 
У такому випадку позичальник зобов`язаний повернути у повному обсязі суму кредиту, плату за кредит та штрафні санкції протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу (пункт 3.3 загальних умов кредитування).
Згідно з пунктом 8.2 загальних умов кредитування, у разі порушення позичальником терміну повернення кредиту та/або додаткового кредиту, визначеного у статті 3.3 за винятком умови порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу з повернення кредиту та/або додаткового кредиту відповідно до графіка погашення кредиту, передбаченого в статті 3.2.1, позичальник сплачує компанії штраф у розмірі 20% від суми кредиту.
Положеннями пункту 9.4 загальних умов кредитування, пункту 7.3 вищевказаного договору застави передбачено, що будь-які повідомлення та вимоги, передбачені договором, повинні бути надіслані у письмовій формі рекомендованим поштовим відправленням на адресу сторони, вказану в кредитному договорі (або іншу адресу, про яку сторона повідомить у письмовій формі); відправлене таким чином повідомлення вважатиметься отриманим стороною на 3-й (третій) робочий день з дня відправлення. 
18 січня 2016 року ТОВ «Порше Мобіліті» надіслало ОСОБА_2 вимогу 
№ 50008393 про дострокове повернення кредиту у повному обсязі та заборгованості відповідно до умов договору у загальному розмірі 
1 013 824,31 грн, яка складається з: 916 935,60 грн, що еквівалентно 
37 749,51 доларів США - дострокове повернення невиплаченої суми кредиту; 92 998,33 грн - несплачені чергові платежі (прострочені відсотки та прострочена сума основного боргу); 3 890,38 грн - штрафні санкції відповідно до пункту 8.3 договору. У цьому ж листі кредитор попередив боржника, що у випадку неповернення суми кредиту та несплати заборгованості протягом 30 календарних днів з дати одержання вимоги, заставодержатель розпочне примусове стягнення суми кредиту та заборгованості, у тому числі за рахунок переданого у заставу автомобіля.
Вказана вимога надіслана ОСОБА_2 на адреси, вказані нею в договорі, що підтверджується описом та реєстром поштового відправлення, повідомлення повернулось без вручення адресату.
27 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г. В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 2353, згідно якого запропоновано звернути стягнення на автомобіль Volkswagen Touareg, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності 
ОСОБА_2 на погашення кредитної заборгованості за період з 26 квітня 2013 року до 18 січня 2016 року на суму 1 074 652,09 грн, з якої: 
977 372,56 грн - сума кредиту до повернення, 97 279,53 грн - штраф в розмірі 20% від суми кредиту на підставі пункту 8.2 кредитного договору.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2017 року у справі 
№ 755/16048/16 рішення Дніпровського районного суду міста Києва 
від 17 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ «Порше Мобіліті» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.
04 жовтня 2016 року Солом`янським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 52476099 з виконання виконавчого напису 
№ 2353, виданого 27 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г. В. про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль Volkswagen Touareg, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності 
ОСОБА_2 
19 жовтня 2016 року Солом`янським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва винесено постанову про опис та арешт вищевказаного автомобіля.
Після реалізації вказаного транспортного засобу в межах виконавчого провадження державною виконавчою службою 15 вересня 2017 року на рахунок ТОВ «Порше Мобіліті» було перераховано 737 601,63 грн, які отримані позивачем 18 вересня 2017 року.
Представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до суду першої інстанції подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог ТОВ «Порше Мобіліті» та відмову у задоволенні позову.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом (частина четверта статті 591 ЦК України).
Відповідно до положень статей 525-526 ЦК Українизобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено 
у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Схожі за змістом висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі                         № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є такі факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.
За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Таким чином, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що після спливу тридцяти календарних днів з дня отримання позичальником вимоги про дострокове повернення кредитної заборгованості на суму               1 013 824,31 грн, а саме з 21 лютого 2016 року, позивач мав можливість дізнатись про порушення свого права на повне дострокове повернення всієї суми кредиту, сплати процентів за кредитом й неустойки за кредитним договором, і саме з вказаного часу має відраховуватись загальний трирічний строк позовної давності. 
З вимогами про стягнення суми заборгованості за кредитним договором        ТОВ «Порше Мобіліті» мало можливість звернутися до суду у строк                      до 21 лютого 2019 року. Звернувшись до суду у серпні 2019 року, позивач пропустив строк позовної давності за вимогами про стягнення залишку заборгованості за кредитом, і суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано відмовив у позові з цих підстав.
При вирішенні спору суди врахували, що заставна вартість автомобіля була визначена сторонами в сумі 694 853,53 грн, а сума заборгованості за виконавчим написом - 1 074 652,09 грн (сума кредиту, штраф), отже           ТОВ «Порше Мобіліті» знало, що звернення стягнення на предмет застави не призведе до повного погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором.
Статтею 611 ЦКУкраїни визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.
Поняття збитків визначено статтею 22 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 22 ЦК Україниособа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Пунктами першим та другим статті 22 ЦК Українивизначено, що збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення особою свого порушеного права.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності для застосування якої, за загальним правилом, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Суди дійшли правильного висновку, що витрати позивача у сумі 
135 508, 95 грн, які були, як вказав позивач, понесені у зв`язку із вчиненням виконавчого напису нотаріуса, відкриття та супроводження виконавчого провадження, вилучення предмета застави, не доведені позивачем, а отже не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. 
У справі, що переглядається, після пред`явлення кредитором до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси позивача були забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У відповідності до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) дійшов висновку, що системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання, може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3 % річних та інфляційних втрат. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Встановивши, що кредитор пропустив строк звернення до суду з вимогами до боржника - ОСОБА_2 про стягнення суми кредиту, суди попередніх інстанцій дійшли загалом правильного висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, оскільки ТОВ «Порше Мобіліті» втратило право і на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на суму кредиту.
Посилання касаційної скарги на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених упостановах Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у зазначених заявником постановах.
Висновки судів відповідають правовим висновкам, висловленим Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 756/14398/18 за позовом ТОВ «Порше Мобіліті» до позичальника про стягнення заборгованості та відшкодування збитків.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18). 
Порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, судом апеляційної інстанцій зроблена належна правова оцінка доказів.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» залишити без задоволення. 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                         Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                      О. В. Білоконь
 
                                                                                                                  О. М. Осіян
 
        С. Ф. Хопта
 
        В. В. Шипович