КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                                                                                Апеляційне провадження № 22-ц/824/7776/2021
                                                                                                               Справа № 757/6867/20-ц
 
П О С Т А Н О В А

Іменем     України
 
09 червня 2021 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                        головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
                        суддів                                     Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
                        за участю секретаря              Мороз Н.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Батрин О.В. в м. Київ 23 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :
 
В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди. 
Позов мотивовано тим, що слідчим ОВС СВ прокуратури Львівської області ОСОБА_2 ведеться досудове розслідування, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 42018141040000125 від 05 липня 2018 року; 1,5 роки триває повна злочинна бездіяльність у даному кримінальному провадженні слідчим ОСОБА_2, чим грубо порушуються права позивача як потерпілого та не проводяться всі необхідні слідчі дії. 
27 січня 2020 року Галицьким районним судом м. Львова у справі № 461/8401/19 було задоволено скаргу ОСОБА_1 , скасовано незаконну постанову слідчого ОСОБА_2 про закриття кримінального провадження від 29 серпня 2018 року, при цьому судом встановлено, що слідчим допущено неповноту судового розслідування, а тому постанову про закриття кримінального провадження не можна вважати законною та обґрунтованою. 
Вказував, що в діях слідчого ОСОБА_2 він вбачає зловживання владою, службовим становищем з метою одержання неправомірної вигоди для самого себе всупереч інтересам служби, що містить ознаки кримінального правопорушення. Незаконними, протиправними діями слідчого ОСОБА_2 йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у нервовому стресі, переживаннях, розладі сну через повну бездіяльність слідчого, його умисел на закриття кримінального провадження та нібито відсутність ознак кримінального правопорушення, що негативно вплинуло на звичний ритм його життя. Йому спричинено відчуття: невизначеності, невпевненості, незахищеності, неможливості реалізації своїх прав та законних інтересів, неможливість спрогнозувати свої дії та можливі їх наслідки; невизначеності у можливості реалізації своїх прав та законних інтересів тощо. 
Вказане тривало протягом тривалого часу та триває на даний час та потребує для нього докладання додаткових зусиль для можливості подолати негативні наслідки протиправної поведінки стосовно себе. Розмір моральної шкоди він оцінює в сумі 300000 грн. Таким чином, повна бездіяльність, протиправність дій слідчого в кримінальному провадженні № 42018141040000125 від 05 липня 2018 року доведена та встановлена ухвалою суду і не потребує додаткового доказування.
Просив стягнути з Держави Україна через Державну казначейську службу України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 300000 грн.
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 вересня 2020 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.
 
Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 вересня 2020 року, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, не погоджувався з висновком суду першої інстанції, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди в розумінні ст. 1176 ЦК України, оскільки не підтверджує порушення прав позивача, тоді як у ч. 6 ст. 1176 ЦК України зазначено протилежне, а саме що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Вказував, що діями слідчого ОСОБА_2 йому було завдано значної моральної шкоди, яка полягає у нервовому стресі, переживаннях, порушення режиму сну, через повну бездіяльність слідчого, його умисел на закриття кримінального провадження за нібито відсутністю ознак кримінального правопорушення, що негативно вплинуло на звичний ритм його життя.
Зазначив, що судом неправильно застосовано норми матеріального права при прийнятті рішення, а саме ст. 1173, 1174 ЦК України, п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та не враховано постанову Верховного Суду України від 25 липня 2018 року в справі № 638/6944/16-ц, де викладена правова позиція у подібних правовідносинах, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України; проігноровано постанову Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».
Наголошував, що практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди та відповідно до рішень Європейського суду з прав людини особі завжди призначається компенсація за порушення прав людини.
Посилався на рішення від 06 липня 2017 року у справі «Канцара та інші проти України» (заява № 7762/10 та 4 інші заяви), в якій Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що тривалість проваджень у цих справах була надмірною і не відповідала вимозі «розумного строку», а у заявників не було ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку з цими скаргами. Європейський суд констатував порушення п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції та стягнув з Держави Україна 2000 євро.
            
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло. 
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
 
Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 27 січня 2020 року у справі № 461/8401/19 про задоволення скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого свідчить про реалізацію ним передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора і не є безумовним доказом наявності самої моральної шкоди та причинного зв`язку між поведінкою винної особи та заподіяною шкодою.
 
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 27 січня 2020 року у справі № 461/8401/19 задоволено скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого в ОВС СВ прокуратури Львівської області ОСОБА_2 про закриття кримінального провадження № 42018141040000125 від 05 липня 2018 року, постанову слідчого в ОВС СВ прокуратури Львівської області від 29 серпня 2018 року про закриття кримінального провадження № 42018141040000125 скасовано. Судом встановлено, що всупереч вимог ст. 94 КПК України слідчий не дав зібраним доказам належну оцінку в постанові про закриття кримінального провадження з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності. Зокрема, як вказує заявник, слідчий не допитав потерпілого ОСОБА_1 та не вручив останньому пам`ятки про процесуальні права та обов`язки потерпілого; таким чином, при прийнятті рішення про закриття кримінального провадження слідчий допустив неповноту досудового розслідування, а тому суд вважає, що постанову від 29 серпня 2018 року про закриття кримінального провадження не можна вважати законною та обґрунтованою (а. с. 3). 
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Предметом спору у справі, яка переглядається, є стягнення з державного бюджету України через Державну казначейську службу України моральної шкоди у зв`язку з бездіяльністю і протиправністю дій слідчого ОВС СВ прокуратури Львівської області, який виніс постанову про закриття кримінального провадження за відсутністю складу кримінального правопорушення з порушенням вимог ст. 94 КПК України, допустивши неповноту досудового розслідування.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.
 
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України.
 
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
 
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
 
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
 
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
 
Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
 
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
 
Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
 
Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
 
Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
 
Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.
 
При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
 
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
 
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
 
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
 
Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.
 
Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).
 
Таким чином, в матеріалах справивідсутні докази завдання позивачу моральної шкоди, яка згідно його доводів полягає у нервовому стресі, переживаннях, порушенні ритму сну, на що він посилався в позові та апеляційній скарзі, зазначені обставини не підтверджені відповідною медичною документацією, висновками медико-психологічних експертиз тощо.
 
При цьому сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача скасовано прийняте слідчим прокуратури процесуальне рішення про закриття кримінального провадження, не може бути безспірним доказом того, що дії та бездіяльність слідчого заподіяли позивачу моральної шкоди. 
 
Встановивши, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) слідчого прокуратури Львівської області та шкодою, яка, за твердженням позивача, йому заподіяна, а також не доведено самого факту заподіяння моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про недоведеність позову і відсутність підстав для його задоволення.
 
Апеляційний суд враховує, що однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
 
За змістом частини першої статті 303 КПК України (в редакції, яка діяла станом на момент постановлення ухвали слідчого судді від 27 січня 2020 року) на досудовому провадженні можуть бути оскаржені, зокрема, рішення слідчого, прокурора про закриття кримінального провадження.
 
За правилом частини другої статті 307 КПК України (в редакції, яка діяла станом на момент постановлення ухвали слідчого судді від 27 січня 2020 року)ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.
 
Отже, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.
 
Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.
 
Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.
 
Незгода позивача з прийнятим посадовою особоюпрокуратури Львівської області рішенням, яке ним було оскаржене в порядку, передбаченому КПК України, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.
 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду міста Львова про задоволення скаргиОСОБА_1 на постанову слідчого свідчать про реалізацію ним передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчогота не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, які потягли заподіяння позивачу моральної шкоди. 
Сам факт скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про заподіяння моральної шкоди позивачу, не має наслідків цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Львова.
 
Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, за висновком Верховного Суду, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.
 
Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18), від 13 березня 2019 року у справі № 338/12193/16-ц (провадження № 61-18855св18), від 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15-ц (провадження № 61-4165св18), від 03 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц (провадження № 61-15913св20), від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17-ц (провадження № 61-40480св18), від 03 липня 2020 року у справі № 686/27965/19 (провадження № 61-8293св20) тавід 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15 (провадження № 61-9574св20).
 
Враховуючи наведене, відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги в частині незгоди з висновком суду першої інстанції про те, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди в розумінні ст. 1176 ЦК України.
 
Позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями слідчого, що на підставі статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
 
Посилання позивача в апеляційній скарзі на зміст п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», ст. 16, 23, 1173, 1174 ЦК України, постанову Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» без обґрунтування, яким чином судом першої інстанції, на думку позивача, було неправильно застосовано ці норми матеріального права, самі по собі не спростовують висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом. 
 
Апеляційний суд відхиляє посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 25 липня 2018 року в справі № 638/6944/16-ц та рішення Європейського суду з прав людини від 06 липня 2017 року «Канцара та інші проти України» (заява № 7762/10 та 4 інші заяви), як нерелевантні. 
Так, у справі № 638/6944/16-ц судами встановлено, що прийнятими рішеннями працівників прокуратури та їхньою тривалою бездіяльністю, неодноразовим закриттям кримінальних проваджень позивачу завдано моральну шкоду. 
Предметом у справі Європейського суду з прав людини від 06 липня 2017 року «Канцара та інші проти України» є стягнення з держави компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження.
Таким чином встановлені фактичні обставини цієї справи та справ, на які посилається позивач, є різними, а тому вказані рішення не можуть бути враховані при вирішенні цієї справи.
 
Апеляційний суд враховує, що кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42018141040000125 від 05 липня 2018 року було закрите постановою слідчого від 29 серпня 2018 року, тобто менш ніж через два місяці, що не свідчить про надмірну тривалість кримінального провадження.
 
Докази бездіяльності слідчого після скасування постанови про закриття кримінального провадження ухвалою слідчого судді від 27 січня 2020 року в матеріалах справи відсутні.
 
Є помилковими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що практикою Європейського суду з прав людинивизнана презумпція моральної шкоди, оскільки зазначена презумпція діє у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, а відтак не стосується предмету даної справи.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди з судовим рішенням і не спростовують висновків суду першої інстанції.
 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні,  питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                                                                                 Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                 Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.