Постанова
Іменем України                             
03 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 308/604/18
провадження № 61-18362св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області на постанову Закарпатського апеляційного суду 
від 09 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю., Мацунича М. В.,
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення, поновити його на посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 грудня 2017 року до дня ухвалення судового рішення, а також стягнути 20 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що він працював у відповідача на посаді головного спеціаліста відділу медичних та соціальних послуг.Наказом відповідача від 22 грудня 2017 року його було звільнено із займаної посади у зв`язку з скороченням штату працівників підприємства за пунктом 1 
статті 40 КЗпП України з 29 грудня 2017 року. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки воно проведено з порушенням встановленої законодавством процедури, зокрема, звільнено без попередження за два місяця як того вимагає положення частини першої статті 49-2 КЗпП України, без врахування переважного права на залишення на роботі та не запропоновано наявні вакантні посади. Такими діями відповідач завдав йому моральних страждань, що спричинило йому моральної шкоди, яку він оцінює у 20 000 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у складі судді Придачук О. А. від 08 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване недоведеністю порушення відповідачем положень пункту 1 статті 40 КЗпП України та наявністю підстав для звільнення позивача.
 
Короткий зміст судових рішень апеляційної інстанції
 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 09 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 травня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 . 
Визнано незаконним та скасовано наказ начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області від 22 грудня 2017 року № 285-к про звільнення ОСОБА_1 з роботи. 
Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу медичних та соціальних послуг Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області. 
Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 206 514 грн та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач не попереджався про майбутнє звільнення з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України за два місяці до такого звільнення, як того вимагає положення статті 49-2 КЗпП України. Крім того, рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 березня 2018 року у справі 
№ 306/143/18, яке набрало законної сили встановлено, що у Свалявському відділенні була у наявності станом на 22 грудня 2017 року вакантна посада головного спеціаліста з питань матеріального забезпечення та страхових виплат і така позивачеві не пропонувалася. При цьому з 01 січня 2018 року на посаду головного спеціаліста відділу медичних та соціальних послуг призначено ОСОБА_2 , яка з 2011 року по 01 січня 2018 року працювала головним спеціалістом відділу експертизи тимчасової непрацездатності та ОСОБА_3 на іншу аналогічну посаду, яка теж раніше займалася виключно непрацездатністю. Станом на 01 січня 2018 року посада, з якої звільнено позивача, була вакантною і на неї перевели працівників з іншого відділу, які не мали взагалі стажу роботи у відділі, в якому працював ОСОБА_1 , отже останній мав переважне право на залишення на роботі.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивача персонально було попередження про майбутнє звільнення з роботи відповідно до статті 
49-2 КЗпП України, про що свідчить лист від 25 жовтня 2017 року, який міститься в матеріалах справи. Суд апеляційної інстанції надав неправильну оцінку цьому листу та помилково вважав, що він не містить персональне повідомлення про наступне вивільнення позивача із займаної посади. На час звільнення у відповідача не було вакантних посад, які б можна було запропонувати позивачу, а здійснюючи переведення з 01 січня 2018 року працівників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у відділ медичних та соціальних послуг роботодавець керувався положеннями частини першої статті 42 КЗпП України щодо переважного права залишення на роботі тих працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Підтвердженням цього слугують тривалий стаж роботи у Закарпатському обласному відділенні Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності ( ОСОБА_2 з 16 серпня 2011 року по 31 липня 2017 року, ОСОБА_3 з 29 березня 2013 року по 31 липня 2017 року), у той час коли стаж роботи ОСОБА_1 в управлінні складає 9 місяців. Крім того, визначаючи розмір середнього заробітку та моральної шкоди не вказав, що ці суми належить сплатити без урахування податків і зборів, що суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові у справі 
№ 359/10023/16-ц.
Відзив на касаційну скаргу
 
У грудні 2019 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, 
в якому позивач посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови. Зазначає, що суд апеляційної інстанції правильно оцінив лист від 25 жовтня 2017 року, який не містить персонального попередження про майбутнє звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Зі змісту попередження не вбачається, що позивач був у зрозумілій та чіткій формі попереджений про скорочення його посади та про наступне вивільнення, а розмірковування відповідача з цього приводу не заслуговують на увагу. Крім того, на дату звільнення позивача у відповідача були наявні вакантні посади, які запропоновані йому не були.
Крім того, від адвоката ОСОБА_1 - ОСОБА_4 надійшло клопотання про розгляд справи за участю представника позивача - ОСОБА_5 .
Оскільки ЦПК України передбачає можливість розгляду справи у письмовому провадженні без виклику учасників справи, аргументи про розгляд справи за участю представника позивача є непереконливими, тому відсутня необхідність у виклику осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, у зв`язку із чим у задоволенні зазначеного клопотання слід відмовити.
При цьому Верховний Суд створив учасникам процесу у справі № 308/604/18 належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, в яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України. Необхідності у виклику представника позивача колегія суддів не вбачає.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 23 лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З 01 березня 2017 року ОСОБА_1 працював на посаді головного спеціаліста відділу медичних та соціальних послуг Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області.
 
31 жовтня 2017 року директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України затверджено штатний розпис Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області, який введений в дію з 01 січня 2018 року.
 
Відповідно до штатного розпису кількість штатних посад у відділі медичних та соціальних послуг визначено у кількості 4 осіб, а саме - начальника відділу, заступника начальника відділу та дві посади головного спеціаліста, на відміну від штатного розпису, затвердженого наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від 15 травня 2017 року №14-ос, який передбачав у відділі медичних та соціальних послуг 5 штатних посад - начальник відділу, заступник начальника відділу та три посади головного спеціаліста.
 
Відповідно до попередження від 25 жовтня 2017 року, виданого Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області ОСОБА_1 , з 01 січня 2018 року змінюються умови оплати та стимулювання праці працівників виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів, а тому попереджено позивача про зміну організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема, про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступлять в дію з 01 січня 2018 року та про можливе майбутнє вивільнення працівників.
 
Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області від 22 грудня 2017 року № 285-к, 
ОСОБА_1 з 29 грудня 2017 року звільнено з посади головного спеціаліста відділу медичних та соціальних послуг управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
 
Щодо поновлення на роботі
 
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП Україниправовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. 
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП Українитрудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
 
Розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача були зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
 
Положеннями частини другої статті 40 КЗпП Українивизначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
 
Відповідно до статті 49-2 КЗпП Українипро наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
 
Суд апеляційної інстанції, установивши, що відповідач персонально не попередив позивача про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, дійшов правильного висновку про порушення ним положення частини першої статті 49-2 КЗпП України. 
 
При цьому суд апеляційної інстанції надав належну оцінку попередженню від 25 жовтня 2017 року про зміну організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема, про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступлять в дію з 01 січня 2018 року та про можливе майбутнє вивільнення працівників та правильно вважав, що таке не містить дату звільнення та звільнення саме позивача. 
 
Крім того, у попередженні Фонду міститься посилання на положення 
статті 32 КЗпП України, яка визначає переведення працівника на іншу роботу та зміна істотних умов праці у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, і ця стаття не визначає процедуру звільнення, передбачену пунктом 
статті 40 КЗпП України.
 
Хоча законодавець не визначає за якою формою повинно бути попереджено працівника, однак попередження повинно бути у такій формі, щоб у працівника не виникло сумніву що попередження винесено від особи, яка має право найму та звільнення; що його посаду буде скорочено та що саме його, за відсутності інших вакантних посад, може бути звільнено. Зазначене попередження необхідно не тільки для забезпечення організації вивільнення працівників, а й для усвідомлення працівником свого майбутнього становища щодо забезпечення роботою та джерелами для життя і можливого пошуку працівником іншої роботи самостійно.
 
Наявне в матеріалах справи попередження від 25 жовтня 2017 року не є персональним попередженням про майбутнє звільнення у розумінні положення частини першої статті 49-2 КЗпП України, а тому доводи касаційної скарги з цього приводу є безпідставними.
 
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. 
 
При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.
 
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
 
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП Українищодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. 
 
У статті 42 КЗпП України зазначено перелік підстав, за якими перевага в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації надається конкретним працівникам.
 
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП Українипри скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. 
 
У першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку суд при розгляді трудового спору повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. І лише при відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.
 
Судом апеляційної інстанції установлено, що з 01 січня 2018 року на посаду головного спеціаліста відділу медичних та соціальних послуг призначено ОСОБА_2 , яка з 2011 року по 01 січня 2018 року працювала головним спеціалістом відділу експертизи тимчасової непрацездатності та ОСОБА_3 на іншу аналогічну посаду, яка також раніше займалася виключно непрацездатністю. Станом на 01 січня 2018 року посада, з якої звільнено позивача була вакантною і на неї перевели працівників з іншого відділу, які не мали взагалі стажу роботи у відділі, в якому працював ОСОБА_1 . 
 
Таким чином, враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду про те, що у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був досвід роботи лише у відділі встановленні тимчасової непрацездатності, 
а позивач мав стаж роботи у відділ медичних та соціальних послуг 9 місяців і відповідну кваліфікацію в наданні медичних та соціальних послуг.
 
Роботодавець не довів належними та допустимими доказами, що кваліфікація та продуктивність праці ОСОБА_1 є нижчою ніж у 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які переведенні з іншого відділу експертизи тимчасової непрацездатності на посаду головного спеціаліста відділу медичних та соціальних послуг, яку до звільнення займав позивач. При цьому тривалість роботи працівників не є визначальним у оцінці кваліфікації і продуктивності праці.
 
Крім того, рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 березня 2018 року у справі № 306/143/18, яке набрало законної сили встановлено, що у Свалявському відділенні була у наявності станом 
на 22 грудня 2017 року вакантна посада головного спеціаліста з питань матеріального забезпечення та страхових виплат і така позивачеві не пропонувалася. Суд апеляційної інстанції правильно вважав, що в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини наявності у відповідача вакантної посади на час звільнення позивача не потребують доведенню на підставі вказаного судового рішення.
 
Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
 
Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх системному зв`язку з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.
 
Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14.
 
За правилами частини другої статті  235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
 
У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, установивши, що наказ відповідача від 22 грудня 2017 року № 285-к видано без законних на те підстав, відповідач не виконав свого обов`язку з працевлаштування позивача, не запропонував усі вакантні місця на момент звільнення, доказів відсутності таких матеріали справи не містять, а також не дотримався законодавчо визначеного порядку повідомлення ОСОБА_1 про майбутнє вивільнення, дійшов обґрунтованого висновку про його скасування та поновлення позивача на попередній роботі на посаді головного спеціаліста відділу медичних та соціальних послуг Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області. 
 
Ухвалюючи рішення про поновлення позивача на роботі, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у розмірі 206 514 грн, який визначено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
 
Разом з тим, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 6 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
 
Оскільки у резолютивній частині постанови суд апеляційної інстанції не зазначив про те, що середній заробіток підлягає стягненню без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів, то колегія суддів вважає за необхідно змінити оскаржуване судове рішення.
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
 
Щодо відшкодування моральної шкоди
 
Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
 
Судам необхідно врахувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форм власності, виду діяльності чи галузевої належності. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
 
Суд апеляційної інстанції, виходячи із встановлених обставин справи, які підлягають врахуванню при визначенні розміру моральної шкоди (моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і необхідності додаткових зусиль для організації працівником свого життя), дійшов обґрунтованого висновку, що розмір моральної шкоди повинен становити 10 000 грн, що буде відповідати принципам розумності та справедливості і є достатнім для відновлення попереднього стану.
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускаються.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській областізадовольнити частково. 
 
Постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 вересня 2019 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити.
 
Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 206 514 грн без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів.
В іншій частиніпостанову Закарпатського апеляційного суду від 09 вересня 2019 року залишити без змін.
 
Поновити виконання постанови Закарпатського апеляційного суду 
від 09 вересня 2019 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович