06.04.21
22-ц/812/630/21

Провадження №22-ц/812/630/21 

П О С Т А Н О В А 
Іменем України

06 квітня 2021 року м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Біляєвою В.М.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №478/1710/20 за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Задерецького Віталія Анатолійовича на рішення, яке постановив Казанківський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Томашевського Олександра Олександровича у приміщенні цього суду 25 січня 2021 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2020 р. Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 10 серпня 2011 р. підписав заяву б/н, в якій зазначив про згоду на те, що ця заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, з якими відповідач ознайомлений та які викладені на сайті: www.privatbank.ua, складають договір про надання банківських послуг. Таким чином, виходячи з положень статті 634 ЦК України між сторонами був укладений договір про надання банківських послуг. За умовами укладеного сторонами договору банком відкритий відповідачу кредитний рахунок, відповідачу видано кредитну картку та встановлений кредитний ліміт, який згодом збільшений до 5200 грн. 
Посилаючись на те, що Банк виконав в повному обсязі зобов`язання за договором, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах договору та в межах встановленого кредитного ліміту, тоді як у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 11 жовтня 2020 р. утворилась заборгованість в сумі 11168 грн. 60 коп., яка складається з: 8398 грн. 82 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 8398 грн. 82 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 2769 грн. 78 коп. - заборгованість за простроченими відсотками, позивач просив стягнути вказану заборгованість та судові витрати у розмірі 2102 грн.
       Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Згідно поданої заяви, позивач просив справу розглядати без його участі, заявлені вимоги підтримує, просить їх задовольнити.
       Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. 
       Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 25 січня 2021 р. позовні вимоги Банку задоволені частково.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банка заборгованість за кредитним договором від 10 серпня 2011 р. № б/н у сумі 8398 грн. 82 коп., а також судовий збір в розмірі 1580 грн. 70 коп. 
       В іншій частині позовних вимог відмовлено.
       Рішення суду обґрунтовано тим, що позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 10 серпня 2011 року, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати відсотків (прострочених) за користування кредитом, та зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача вищенаведених Витягів з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем.
За таких обставин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків (прострочених) за користування кредитом за несвоєчасне погашення кредиту, суд вважав, з огляду на правові позиції Великої Палати Верховного Суду України, висловлені у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс1), що надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Також суд послався на те, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умови та правила надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10 серпня 2011 року шляхом підписання Анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі відповідальності у вигляді стягнення заборгованості по відсотках (прострочених) за користування кредитом.
Посилаючись на вище зазначене, суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 8398,82 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту (простроченим).
       В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Задерецький В.А. вказує, що рішення суду постановлено з порушенням норм процесуального права, оскільки розгляд справи відбувся за відсутності відповідача та його представника, у зв`язку з чим сторону відповідача позбавлено права бути заслуханою, що свідчить про невиконання судом гарантій щодо справедливого і публічного розгляду справи, а тому просить рішення суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Так, в обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_1 вказує, що останній звернувся за правовою допомогою і відповідно до доручення від 18 січня 2020 року № 014-0100080 Миколаївським місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги призначено адвоката Задерецького В.А. для надання правової допомоги. Зустріч відповідача та адвоката відбулася 22 січня 2021 року і після узгодження правової позиції по справі 25 січня 2021 року до початку першого судового засідання у справі представником відповідача було подано до суду клопотання про ознайомлення зі справою, заява про заперечення щодо розгляду справи у порядку спрощеного провадження, клопотання про витребування доказів у позивача, а також клопотання про відкладення розгляду справи через перебування представника відповідача у службовому відрядженні. Однак, незважаючи на такі клопотання суд розглянув справу в той же день. 
       Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.
       Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
       Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Згідно із вимогами  ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним положенням закону.
Судом першої інстанції встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, що 10 серпня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву № б/н про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКУ (а.с. 14).
Своїм підписом у заяві ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, з якими його ознайомлено, складають договір про надання банківських послуг.
Позивач також додав до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/, на якому підпис позичальника відсутній.
В подальшому відповідачем на підставі укладеного договору про надання банківських послуг були отримані кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту, максимальний розмір якого становив 5200 грн. на платіжну картку (а.с. 12-13).
Відповідно до розрахунку позивача через неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань станом на 11 жовтня 2020 року утворилася заборгованість в сумі 11168 грн. 60 коп., яка складається з: 8398,82 грн. заборгованості по тілу кредиту, 2769,78 грн. заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом.
Факт руху грошових коштів на картковому рахунку відповідача позивач підтвердив випискою по рахунку ОСОБА_1 за період з 10 серпня 2011 року по 01серпня 2020 року (а.с. 50-55), яка відповідно до положень статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинним документом, і зазначені в ній відомості відповідачем не спростовані, а також довідкою про картки, видані відповідачу відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору: 5577212707068840, терміном дії до лютого 2015 року; НОМЕР_1 , терміном дії до січня 2016 року; НОМЕР_2 , терміном дії до лютого 2018 року; НОМЕР_3 , терміном дії до грудня 2021 року (а.с. 12).
Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема проценти за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 11 липня 2011 року, посилався на  Тарифи Банку, Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПРИВАТБАНКУ.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
За таких обставин суд першої інстанції правильно вважав, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг не є складовою укладеного сторонами кредитного договору та не визначають його суттєві умови, що відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Між тим, ОСОБА_1 , підписавши 10 серпня 2011 року анкету-заяву, пройшовши ідентифікацію клієнта, уклав з позивачем договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтвердив своїм підписом на заяві та довідці, в межах умов якого отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
Такий договір є укладеним, оскільки дотримано вимоги до письмової форми (укладений шляхом підписання документу) і сторони, таким чином, дійшли згоди щодо істотних умов, притаманних даному виду договору.
Таким чином Банк надав відповідачу грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки, яка є іменним (з ідентифікатором власника) грошовим оплатно-розрахунковим банківським документом, який використовується для надання споживчого кредиту.
Відповідачем такі обставини не спростовані. Зокрема, апеляційна скарга не містить будь-яких заперечень щодо укладання договору з позивачем та отримання і використання наданих останнім кредитних коштів. 
Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).
Банк виконав передбачені Договором зобов`язання, надавши 10 серпня 2011 р. відповідачу кредит у вигляді ліміту на кредитну картку. 
Як вбачається з наданих позивачем розрахунку заборгованості, виписки з рахунку ОСОБА_1 , відповідач систематично та активно використовував кредитні кошти та тривалий час проводив повернення отриманих коштів. 
Заборгованість за кредитом згідно розрахунку заборгованості відповідача становить 8398 грн 60 коп. Доказів іншого суду не надано. За такого суд обґрунтовано дійшов висновку про стягнення цієї суми заборгованості. 
Щодо вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом.
               Установивши, що підписана ОСОБА_1 анкета-заява не містить умов щодо порядку та строку повернення кредитних коштів, розміру та порядку оплати процентів за користування кредитним коштами, відповідальності позичальника за несвоєчасне виконання зобов`язань, суд обґрунтовано виходив з того, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, що за відсутності належних доказів, які б достовірно підтверджували прийняття представлених банком умов та тарифів відповідачем та приєднання до них як другої сторони до запропонованого договору, суд вважав, що таке є підставою для відмови у стягненні процентів.
       Доводи апеляційної скарги не спростовують наведених висновків суду першої інстанції, зводяться до аргументів про недотримання судом вимог процесуального закону, а саме - вирішення справи за відсутності відповідача, та відхиляються апеляційним судом.
       Так, ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 29 грудня 2020 року з урахуванням ухвали суду від 29 грудня 2020 року про виправлення описки відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін, справу призначено до судового розгляду на 9 годину 25 січня 2021 року.
       Згідно поштового повідомлення позивач ОСОБА_1 отримав ухвалу суду, в якій зокрема визначений час судового засідання, 10 січня 2021 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 69), тобто у строки та у порядку, які передбачені статтями 128, 130 ЦПК України.
Згідно із частиною 1 статті 174  ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.
Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (части на 2 статті 174 ЦПК України).
Відповідно до частини 1 статті 178  ЦПК України відповідач у відзиві викладає заперечення проти позову.
       Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.
У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
В ухвалі про відкриття провадження у справі суд встановив відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву та роз`яснив, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст.178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.
       Оскільки відповідач відзив на позовну заяву не надав, суд відповідно до положень статті 178 ҐЦПК України розглянув справу за наявними у ній матеріалами.
       Апеляційний суд звертає увагу на те, що судове засідання по справі було призначено судом на 9 годину 25 січня 2021 року і згідно протоколу судового засідання (а.с.70) воно було відкрито у призначений судом час. Між тим, клопотання про ознайомлення зі справою, заява про заперечення щодо розгляду справи у порядку спрощеного провадження, клопотання про витребування доказів у позивача, а також клопотання про відкладення розгляду справи подані представником відповідача - адвокатом Задерецьким В.А. після 9 години 25 січня 2021 року, що підтверджується скриншотом із системи документообігу Казанківського районного суду Миколаївської області (а.с. 81). За такого суд не мав можливості врахувати ці клопотання. До того ж жодне із поданих заяв та клопотань не викладають позицію відповідача по суті позовної заяви.
       Щодо доводів апеляційної скарги про розгляд справи у відсутність відповідача та його представника.
       Частиною 1 статті 223  ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно частини 2 цієї статті суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, у випадку неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; першої неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; необхідності витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.
При цьому пункт 1 частини 3 статті 223 ЦПК України визначає, що у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.
       Оскільки ОСОБА_1 був належним чином повідомлений судом про час та місце судового засідання 25 січня 2021 року, до початку якого не повідомив суду причини неявки в судове засідання, які можна вважати поважними, суд вірно, у відповідності до положень пункту 1 частини 3 статті 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності відповідача та його представника.
       Крім того, з урахуванням того, що 25 січня 2021 роки близько 9 години заяви та клопотання були подані до суду представником відповідача, апеляційний суд критично ставиться до заяви останнього про неможливість з`явитися в судове засідання.
       Також колегія суддів враховує, що будь-яких заперечень щодо правильності висновків суду по суті спору, апеляційна скарга не містить. 
З урахуванням викладеного відповідно до положень статті 375 ЦПК України колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, яке ухвалено з дотриманням вимог процесуального закону та правильним застосуванням норм матеріального права. 
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Враховуючи, що апеляційним судом рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову залишено без змін, судові витрати по справі покладаються на відповідача.
Так, ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 09 березня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Задерецького В.А. та відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1261 грн. 20 коп., але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.
Оскільки на день ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції відповідачем не надано доказів сплати 1261 грн. 20 коп. судового збору за подання апеляційної скарги, ця сума підлягає стягненню в дохід держави.
Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Задерецького Віталія Анатолійовича залишити без задоволення, рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 25 січня 2021 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) в дохід держави 1261 грн. 20 коп. судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк 

Ж.М. Яворська

___________________________________
Повний текст постанови складений 06 квітня 2021 року