Постанова
Іменем України
19 травня 2021 року
м. Київ
справа № 180/377/20
провадження № 61-1св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ткачука О. С.,
учасники справи:
заявник (боржник) - акціонерне товариство «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат»,
суб`єкт оскарження - державний виконавець Марганецького міського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Мамедова Ю. О.,
заінтересована особа (стягувач) - ОСОБА_1 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на ухвалу Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2020 року у складі судді Янжули О. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О., у справі за скаргою акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на дії та рішення державного виконавця,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст скарги на дії та рішення державного виконавця
У вересні 2020 року акціонерне товариство «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - АТ «Марганецький ГЗК») звернулося до суду зі скаргою на дії державного виконавця.
Скарга мотивована тим, що рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 19 травня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, заданої працівнику, внаслідок ушкодження його здоров`я, задоволено частково та стягнуто з 
АТ «Марганецький ГЗК» у відшкодування моральної шкоди 80 000,00 грн. Рішення набрало законної сили 19 червня 2020 року.
23 травня 2020 року до Податкового кодексу України (далі - ПК України) було внесено зміни, відповідно до яких стягнуті кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 80 000,00 грн є доходом ОСОБА_1 , який є об`єктом оподаткування, а АТ «Марганецький ГЗК» є податковим агентом, який незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу. Крім того, з указаної суми стягненню підлягає військовий збір.
Таким чином, на думку скаржника, грошова сума у розмірі 80 000,00 грн, стягнута у рахунок відшкодування моральної шкоди, підлягає оподаткуванню, у зв`язку з чим 06 липня 2020 року АТ «Марганецький ГЗК» добровільно виконало рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області в повному обсязі та перерахувало на рахунок ОСОБА_1 68 083,94 грн; на рахунок держави - податок із доходів фізичних осіб у розмірі 10 999,44 грн, військовий збір у розмірі 916,62 грн, 
а всього - 80 000,00 грн.
Незважаючи на повне виконання судового рішення, 19 серпня 2020 року державним виконавцем Марганецького міського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Мамедовою Ю. О. (далі - Марганецький міський ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції) було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 62856025 відносно стягнення з АТ «Марганецький ГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди недоплаченої суми 
у розмірі 11 916,06 грн. Крім того, 28 серпня 2020 року на адресу товариства надійшла постанова державного виконавця від 26 серпня 2020 року про стягнення виконавчого збору за виконавчим провадженням № 62856025 
у розмірі 1 191,60 грн та постанова від 26 серпня 2020 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 62856025 у розмірі 
243,01 грн.
Посилаючись на зазначене, АТ «Марганецький ГЗК» просило суд визнати незаконними та скасувати постанови державного виконавця Марганецького міського ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Мамедової Ю. О., а саме: 
-          постанову від 19 серпня 2020 року про відкриття виконавчого провадження № 62856025 про стягнення з АТ «Марганецький ГЗК» 
на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди недоплаченої суми у розмірі 11 916,06 грн;
-          постанову від 26 серпня 2020 року про стягнення виконавчого збору за виконавчим провадженням № 62856025 у розмірі 1 191,60 грн; 
-          постанову від 26 серпня 2020 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 62856025 у розмірі 243,01 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Марганецького міського суду Дніпропетровської області 
від 25 вересня 2020 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року, в задоволенні скарги відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні скарги АТ «Марганецький ГЗК», суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що права та інтереси боржника не були порушені при відкритті державним виконавцем Марганецького міського ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 
Мамедовою Ю. О. виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 180/377/20, виданого 13 серпня 2020 року Марганецьким міським судом Дніпропетровської області. Державний виконавець діяв згідно з чинним законодавством, оскільки рішення суду не виконано в повному обсязі.
Крім того, на думку апеляційного суду, зміни до п. п. 164.2.14а статті 164 ПК України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди набрали чинності з 23 травня 2020 року, тобто до ухвалення судового рішення про стягнення грошових коштів із 
АТ «Марганецький ГЗК», а тому застосуванню до спірних правовідносин не підлягають.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
31 грудня 2020 року АТ «Марганецький ГЗК» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити скаргу.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2021 року поновлено 
АТ «Марганецький ГЗК» строк на касаційне оскарження ухвали Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 25 вересня 
2020 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року.
Відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
У лютому 2021 року справу № 180/377/20 передано до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 
400 ЦПК України). 
Як на підставу касаційного оскарження АТ «Марганецький ГЗК» посилається на те, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. 
Судами першої та апеляційної інстанцій не звернуто уваги на те, що сума, стягнута рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 19 травня 2020 року у розмірі 80 000,00 грн, підлягає оподаткуванню, оскільки є доходом ОСОБА_1 , а АТ «Марганецький ГЗК» є податковим агентом. У зв`язку з положеннями ПК України, боржник 06 липня 2020 року добровільно виконав судове рішення в повному обсязі, виплативши ОСОБА_1 68 083,94 грн, сплативши податок із доходів фізичних осіб у розмірі 10 999,44 грн та військовий збір у розмірі 916,62 грн, а всього - 80 000,00 грн.
Суди зробили помилковий висновок про те, що рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 19 травня 2020 року ухвалено до набрання чинності відповідних змін до податкового законодавства, а саме: 23 травня 2020 року, оскільки зазначене рішення набрало законної сили лише після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, після 30 днів, тобто рішення набрало законної сили 19 червня 2020 року.
Доводи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 19 травня 2020 року стягнуто 
з АТ «Марганецький ГЗК» на користь ОСОБА_1 80 000,00 грн 
у відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику, внаслідок ушкодження його здоров`я (а. с. 65-67).
16 червня 2020 року АТ «Марганецький ГЗК» звернулося до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, у якій просило передбачити обов`язок 
АТ «Марганецький ГЗК» здійснити нарахування, утримання та сплату податку з доходу фізичних осіб та військового збору зі стягнутої на користь ОСОБА_2 суми моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, у розмірі 80 000,00 грн (а. с. 70-71).
Ухвалою Марганецького міського суду Дніпропетровської області 
від 22 червня 2020 року у задоволенні заяви АТ «Марганецький ГЗК» про ухвалення додаткового рішення відмовлено (а. с. 76).
25 червня 2020 року АТ «Марганецький ГЗК» звернулося до Марганецького міського суду Дніпропетровської області із заявою про роз`яснення вказаного рішення у частині нарахування, утримання та сплати податків із доходу фізичних осіб та військового збору зі стягнутої на користь 
ОСОБА_1 суми моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків, у розмірі 80 000,00 грн (а. с. 88-89).
Ухвалою Марганецького міського суду Дніпропетровської області 
від 02 липня 2020 року в задоволенні заяви АТ «Марганецький ГЗК» про роз`яснення судового рішення відмовлено (а. с. 94-95).
Відповідно до платіжного доручення від 06 липня 2020 року № 1042017 
АТ «Марганецький ГЗК» на рахунок ОСОБА_1 було сплачено 
у відшкодування моральної шкоди згідно з судовим рішенням у справі 
№ 180/377/20 суму у розмірі 68 083,94 грн (а. с. 111).
Відповідно до платіжного доручення від 06 липня 2020 року № 154 
АТ «Марганецький ГЗК» на рахунок Казначейства України було сплачено податок із доходів фізичних осіб, утриманий із відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 , у розмірі 10 999,44 грн (а. с. 112).
Відповідно до платіжного доручення від 06 липня 2020 року № 354 
АТ «Марганецький ГЗК» на рахунок Казначейства України було сплачено військовий збір (1,5 %), утриманий із відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 , у розмірі 916,62 грн (а. с. 113).
19 серпня 2020 року державним виконавцем Марганецького міського ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
(м. Дніпро) Мамедовою Ю. О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 62856025 щодо стягнення з АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди недоплаченої суми в розмірі 11 916,06 грн за виконавчим листом № 180/377/20, виданим 13 серпня 2020 року Марганецьким міським судом Дніпропетровської області (а. с. 108).
Постанова про відкриття виконавчого провадження була направлена 
АТ «Марганецький ГЗК» державним виконавцем та отримана боржником 
26 серпня 2020 року.
26 серпня 2020 року державним виконавцем Марганецького міського ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
(м. Дніпро) Мамедовою Ю. О. винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 1 191,60 грн із боржника АТ «Марганецький ГЗК», стягувач - Марганецький міський ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), за виконавчим провадженням з виконання виконавчого листа № 180/377/20, виданого 13 серпня 2020 року Марганецьким міським судом Дніпропетровської області, про стягнення з 
АТ «Марганецький ГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди недоплаченої суми в розмірі 11 916,06 грн (а. с. 109).
26 серпня 2020 року державним виконавцем Марганецького міського ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
(м. Дніпро) Мамедовою Ю. О. винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 243,01 грн для боржника 
АТ «Марганецький ГЗК», одержувач - Марганецький міський ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), 
при примусовому виконанні виконавчого листа № 180/377/20, виданого 
13 серпня 2020 року Марганецьким міським судом Дніпропетровської області, про стягнення з АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди недоплаченої суми в розмірі 11 916,06 грн (а. с. 110).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Частиною другою статті 414 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування рішення повністю або частково із закриттям провадження в справі у відповідній частині є, зокрема, порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, врахувавши аргументи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Оскаржувані судові рішення в повній мірі не відповідають вказаним вимогам закону.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Щодо вимог скарги про визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження 
Звертаючись до суду зі скаргою на дії державного виконавця Марганецького міського ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Мамедової Ю. О. в частині винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 62856025 про стягнення 
з АТ «Марганецький ГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди недоплаченої суми в розмірі 11 916,06 грн, боржник посилався на те, що 06 липня 2020 року добровільно виконав судове рішення в повному обсязі з урахуванням змін, внесених до ПК України, зокрема, 
п. п. 164.2.14а статті 164 ПК України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, якими передбачено, що стягнуті кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 80 000,00 грн, є доходом ОСОБА_1 , що підлягає оподаткуванню.
У справі, що переглядається, судами встановлено та не заперечувалося сторонами, що рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 19 травня 2020 року стягнуто з АТ «Марганецький ГЗК» на користь ОСОБА_1 80 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику, внаслідок ушкодження його здоров`я.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України, статтею 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, гласності та відкритості виконавчого провадження, розумності строків виконавчого провадження, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Відповідно до статті 447 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на момент звернення до суду зі скаргою) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Статтею 451 ЦПК України встановлено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що оскільки боржником 
АТ «Марганецький ГЗК» рішення суду про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я, в повному обсязі не виконано, 
то державний виконавець діяв у межах повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».
Колегія суддів із вказаним висновком судів у зазначеній частині погоджується з огляду на наступне.
Моральна шкода є негативним наслідком (втратою) немайнового характеру, яка виникла в результаті фізичних та душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та інші обставини. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV ПК України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України).
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» внесено зміни до 
п.п. 164.2.14а статті 164 ПК України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року).
Вказаним законом, зокрема, підпункт «а» підпункту 164.2.14 доповнено словами: «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом».
Таким чином, згідно з підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України визначено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.
Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішенням, включаються до оподатковуваного доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткуванню, крім сум, зокрема, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що до внесення змін до п.п.164.2.14а статті 164 ПК України на підставі Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку також не включалися суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.
Таким чином, як податковим законодавством, чинним на момент ухвалення рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області 
від 19 травня 2020 року, так і чинним податковим законодавством суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди, завданої життю та здоров`ю, не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.
Правовий висновок про те, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються суми на відшкодування шкоди, завданої платнику податку внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю, викладено також у постановах Верховного Суду 
від 25 липня 2018 року у справі № 180/683/13-ц, від 05 червня 2019 року 
у справі № 227/130/14-ц, від 25 листопада 2020 року у справі № 264/5681/17.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Зі змісту рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 19 травня 2020 року вбачається, що судом ухвалено стягнути з 
АТ «Марганецький ГЗК» на користь ОСОБА_1 80 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику, внаслідок ушкодження його здоров`я.
З огляду на викладене, правильним та обґрунтованим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що оскільки боржником рішення суду про стягнення моральної шкоди не виконано у повному обсязі, тому відсутні підстави для визнання незаконною та скасування постанови 
державного виконавця Марганецького міського ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 
Мамедової Ю. О. про відкриття виконавчого провадження ВП № 62856025 про стягнення з АТ «Марганецький ГЗК» на користь ОСОБА_1 
у відшкодування моральної шкоди недоплаченої суми в розмірі 11 916,06 грн.
Помилковість висновків судів про те, що рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 19 травня 2020 року ухвалено до набрання чинності відповідних змін до податкового законодавства, на що в касаційній скарзі посилається боржник, до ухвалення незаконного рішення по суті вимог скарги в цій частині не призвело, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень у частині оскарження постанови державного виконавця Марганецького міського ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 
Мамедової Ю. О. про відкриття виконавчого провадження ВП № 62856025 про стягнення з АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди недоплаченої суми в розмірі 11 916,06 грн.
Щодо вимог скарги про визнання незаконними та скасування постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. 
Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до частини першої статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 
1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 
2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих із боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
За змістом частин другої-третьої статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.
Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих із боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.
За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.
Згідно із частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» - закріплено, що  юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.
До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.
Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду 
у постановах від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), у справі №127/9870/16-ц (провадження 
№ 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі №2-01575/11 (провадження № 14-425цс18), від 13 березня 2019 року у справі 
№ 545/2246/15-ц (провадження № 14-639цс18) та від 19 травня 2020 року 
у справі №754/2223/15-ц (провадження № 14-568цс19), а також у постановах Верховного Суду від 23 березня 2021 року у справі № 361/1222/20, 
від 09 квітня 2020 року у справі № 758/6070/19.
З урахуванням зазначених норм права та релевантної судової практики, вимоги скарги про визнання незаконними та скасування постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору у розмірі 
1 191,60 грн та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 243,01 грн підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Таким чином, розглядаючи зазначені вимоги скарги в порядку цивільного судочинства, суди першої та апеляційної інстанцій у порушення норм процесуального права не звернули належної уваги на те, що правовідносини в частині визнання незаконними та скасування постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження є адміністративно-правовими, а тому справа у цій частині підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
З урахуванням зазначеного, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в касаційному порядку частково (у частині визнання незаконними та скасування постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження) із закриттям провадження у справі у зазначеній частині. 
В іншій частині (визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження) колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення скарги.
Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до частин першої та другої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
З урахуванням зазначеного, не обговорюючи питання правильності застосування судами норм матеріального права в частині вимог скарги про визнання незаконними та скасування постанови державного виконавця Марганецького міського ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Мамедової Ю. О. про стягнення виконавчого збору у розмірі 1 191,60 грн та постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 243,01 грн, колегія суддів дійшла висновку про те, що судові рішення у цій частині не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що є підставою для їх скасування із частковим закриттям провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Щодо розподілу судових витрат
Загальне правило щодо компенсації судових витрат у разі закриття провадження передбачено частиною п`ятою статті 142 ЦПК України, згідно з якою у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
З урахуванням висновку Верховного Суду про закриття провадження у справі в частині вимог скарги про визнання незаконними та скасування постанов державного виконавця Марганецького міського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Мамедової Ю. О. від 26 серпня 2020 року про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та часткового задоволення касаційної скарги не з підстав, зазначених у скарзі, перерозподіл судових витрат не здійснюється.
Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 лютого 2021 року у справі № 308/9100/19-ц.
Керуючись статтями 255, 400, 409, 414 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» задовольнити частково.
Ухвалу Марганецького міського суду Дніпропетровської області 
від 25 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року у частині вимог скарги про визнання незаконними та скасування постанов державного виконавця Марганецького міського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Мамедової Ю. О. від 26 серпня 2020 року про стягнення виконавчого збору за виконавчим провадженням № 62856025 у розмірі 1 191,60 грн та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 62856025 у розмірі 243,01 грн скасувати. 
Провадження у справі за скаргою акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на дії та рішення державного виконавця в частині визнання незаконними та скасування постанов державного виконавця Марганецького міського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
(м. Дніпро) Мамедової Ю. О. від 26 серпня 2020 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 1 191,60 грн та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 243,01 грн закрити.
В іншій частині ухвалу Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                  В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                            А. І. Грушицький
 
А. А. Калараш
 
Є. В. Петров
 
О. С. Ткачук