Ухвала
10 червня 2021 року
м. Київ
справа № 663/267/19
провадження № 51-3344кмо20
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі: 
головуючого судді                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
 
розглянувши матеріали провадження за касаційною скаргою засудженого    ОСОБА_6 на вирок Скадовського районного суду Херсонської області від 17 січня 2020 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 14 травня 2020 року, які постановлені у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018230230001727, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Верішен Гориського району Республіки Вірменія, жителя   АДРЕСА_1 , зареєстрованого за цією ж адресою, такого, що в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі — КК) не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК,
установила:
За вироком Скадовського районного суду Херсонської області від 17 січня 2020 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців. 
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він за встановлених та детально наведених судом першої інстанції у вироку обставин 04 листопада 2018 року приблизно об 11:50, перебуваючи біля приміщення «Національна лотерея» на вул. Сергіївській, 17-А у м. Скадовську Херсонської області, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин умисно завдав ОСОБА_7 дерев`яною палкою не менше двох ударів по голові, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження у вигляді забійної рани голови, забою м`яких тканин голови, багатоуламкового та втиснутого перелому кісток склепіння черепа з переходом на основу справа, забою головного мозку середнього ступеня, крововиливів над і під твердою мозковою оболонками правої півкулі головного мозку, крововиливу в м`які мозкові оболонки, а також ушкоджень на обличчі, перелому правої вилицевої кістки, перелому тіла нижньої щелепи справа, крововиливу в м`які тканини правої орбітальної ділянки, крововиливу в білкову оболонку правого ока.
 
Херсонський апеляційний суд ухвалою від 14 травня 2020 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 без змін, а апеляційну скаргу його захисника — без задоволення.
 
Ухвалою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 травня 2021 року кримінальне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставах, передбачених ч. 2 ст. 434-1 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), передано на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі – об`єднана палата).
 
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 434-1 КПК суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи іншої об`єднаної палати.
 
Зі змісту наведеної норми процесуального права випливає, що законодавцем сформульовано вичерпні умови, наявність яких є підставою для передачі кримінального провадження на розгляд об`єднаної палати. Такими умовами є: 1) необхідність відступити від висновку, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої судової палати або у складі іншої палати; 2) подібність правовідносин, за яких було неоднаково застосовано норми права. 
При передачі кримінального провадження на розгляд об`єднаної палати колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі – колегія суддів) не дотрималась зазначених вимог закону. 
 
Своє рішення колегія суддів мотивувала необхідністю відступу від правового висновку, викладеного в постанові об`єднаної палати від 22 лютого 2021 року у справі № 754/7061/15 (провадження № 51-4584кмо18), про те, що «рішення про призначення (визначення) прокурора… та у разі необхідності групи прокурорів… обов`язково повинно прийматись у формі постанови…», а відсутність якої або її непідписання керівником відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість доказів у кримінальному провадженні. При цьому наведено аргументи того, що правовідносини в даному кримінальному провадженні й ті, з приводу яких сформульовано правовий висновок, є подібними. Зокрема, зазначається про те, що умовою звернення до об`єднаної палати є саме «подібність», а не «ідентичність» правовідносин, у зв`язку із чим допустимо вважати, що вищезгаданий правовий висновок підлягає застосуванню й у даному кримінальному провадженні щодо здійснення досудового розслідування неуповноваженою особою – слідчим ОСОБА_8 , оскільки матеріали справи не містять постанови керівника органу досудового розслідування про призначення цього слідчого для здійснення досудового розслідування, а лише письмове доручення, яким начальник слідчого відділу доручає слідчому ОСОБА_8 проведення досудового розслідування.
 
Водночас, із наведеного убачається, що ні подібності, ні ідентичності правовідносин між вказаними кримінальними провадженнями не констатується з огляду на відмінність порушуваних у них правових питань та щодо різних процесуальних суб`єктів. 
 
Так, у рішенні об`єднаної палати від 22 лютого 2021 року сформульовано правовий висновок у результаті розгляду правової ситуації, яка була обумовлена відсутністю у матеріалах досудового розслідування постанови про призначення прокурора або ж відсутністю підпису прокурора на такій постанові. У ньому не ставилося і не вирішувалося питання про можливість підтвердження повноважень процесуальної особи на участь у досудовому розслідуванні у конкретному кримінальному провадженні іншим (ніж постанова) процесуальним документом – на підставі доручення. Таким чином, вказаний правовий висновок не містить орієнтирів про альтернативність процесуальних засобів (доручення чи постанова) у питанні підтвердження повноважень різних процесуальних осіб сторони обвинувачення. 
 
Натомість у розглядуваному кримінальному провадженні фактично окреслюється питання про визнання письмового доручення, зокрема начальника слідчого відділу про визначення слідчого для проведення досудового розслідування, рівноцінним, альтернативним процесуальним засобом визначення уповноваженої особи на здійснення досудового розслідування. Отже, порушувані у вказаних кримінальних провадженнях правові питання є очевидно відмінними.
Також аргументом щодо відсутності подібності правовідносин у вказаних кримінальних провадженнях є те, що в них йдеться про різних процесуальних суб`єктів. Так,  правовий висновок у постанові об`єднаної палати від 22 лютого 2021 року стосується порядку призначення прокурора у конкретному кримінальному провадженні, тоді як у розглядуваному кримінальному провадженні вказується на визначення слідчого шляхом надання письмового доручення начальника слідчого відділу.
 
Посилання колегії суддів в ухвалі про передачу кримінального провадження для розгляду об`єднаною палатою на схожість нормативного регулювання порядку визначення прокурора і слідчого не є переконливими, оскільки використання однакової юридичної техніки в тексті закону є лише способом закріплення нормативних приписів, які регламентують різні за своїм змістом правовідносини, а тому спосіб правової регламентації не є свідченням однаковості процесуальних статусів та повноважень.
 
Окрім того, звертає на себе увагу й той факт, що, передавши провадження на розгляд об`єднаної палати з метою відступу від правового висновку, викладеного в постанові об`єднаної палати від 22 лютого 2021 року, колегія суддів додатково посилається на постанови від 17 і 24 березня 2021 року у справах № 281/422/18 (провадження № 51-5167км20) та № 127/10042/18 (провадження № 51-6058км20). У цих рішеннях колегії суддів дійшли висновків про те, що такі само наслідки, які і відсутність постанови про призначення прокурора у конкретному кримінальному провадженні або її непідписання, тягнуть за собою відсутність та непідписання постанови про визначення складу слідчих у кримінальному провадженні. Також констатується, що такий підхід цілком узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові об`єднаної палати від 22 лютого 2021 року.
 
Водночас наведене ілюструє інтерпретацію в застосуванні колегіями суддів вказаного правового висновку, оскільки у змісті зазначених судових рішень визнається лише узгодженість правового висновку з розглядуваними правовідносинами, а отже, йдеться про тенденцію в застосуванні, а не вказівку на ідентичність.
 
Не є підставою для розгляду об`єднаною палатою даного кримінального провадження й вказівка колегії суддів на те, що до висловлення об`єднаною палатою зазначеного висновку питання, які порушуються в цій справі, вже були предметом оцінки колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 02 червня 2020 року у справі 
№ 229/3178/15-к, де суд касаційної інстанції зауважив, що повноваження керівника органу досудового розслідування визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, у формі «доручення» не суперечить вимогам ст. 39 КПК, у зв`язку із чим не визнано істотним порушенням вимог процесуального закону визначення керівником органу досудового розслідування слідчого на підставі процесуального документа – доручення. 
 
Вказане судове рішення викладено в ухвалі про передачу кримінального провадження на розгляд об`єднаної палати як один із аргументів правильності міркування про достатність доручення як процесуального документа для визначення уповноваженого слідчого. При цьому колегія суддів порушує питання щодо відступу від правового висновку в зовсім іншій постанові.
 
За таких обставин у змісті ухвали про передачу кримінального провадження на розгляд об`єднаної палати немає узгодженості між вказівкою, від якого саме висновку і щодо застосування якої саме норми права колегія суддів вважає за необхідне відступити, та остаточним проханням колегії суддів.
 
Однією із функцій, а також завданням об`єднаної палати є необхідність сформувати обґрунтовану правову позицію щодо застосування конкретної норми права, яку було неправильно застосовано, й сприяти єдиному та правильному правозастосуванню в судовій практиці. При цьому забезпечення єдності практики є реалізацією принципу правової визначеності, яка втілюється з додержанням загальних засад кримінального провадження, встановлених у ст. 7 КПК, шляхом однакового застосування тієї самої норми закону в подібних правовідносинах. Тобто завдання об`єднаної палати Верховного Суду — досягти у встановленому законом порядку юридичної визначеності у спірних правовідносинах і запобігти невизначеності в подібних ситуаціях. 
 
Усе вищевикладене свідчить як про відсутність подібності у правовідносинах між вказаними кримінальними провадженнями, так і про відсутність підстав для розгляду провадження об`єднаною палатою, що унеможливлює проведення касаційного розгляду саме з метою відступу від існуючого правового висновку та формулювання нового.
 
Що ж стосується тверджень колегії суддів щодо ретроспективного застосування висновку об`єднаної палати в постанові від 22 лютого 2021 рокушляхом вказівки на те, що цей висновок не підлягає застосуванню до правовідносин, які виникли до оприлюднення повного тексту цього судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень, то вони суперечать принципу правової визначеності та положенням КПК про обсяг та повноваження касаційного суду в цілому й об`єднаної палати зокрема. Так, у змісті ухвали про передачу кримінального провадження на розгляд об`єднаної палати відсутня вказівка про те, в якому судовому рішенні міститься правовий висновок щодо ретроспективного застосування правових висновків касаційного суду і від якого належить відступити на підставах, передбачених ст. 434-1 КПК.
 
Окрім того, фактично питання про визначення ретроспективного застосування правового висновку, викладеного в постанові від 22 лютого 2021 року, є проханням встановити юридичну силу правових висновків касаційного суду в часі, що є неможливим з огляду на їх правову природу, яка визначає їх як акти індивідуального правозастосування в кожному конкретному кримінальному провадженні, що конкретизують способи застосування законодавчих норм.
 
Ураховуючи зазначене, ухвала колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 травня 2021 року не містить передбачених 
ч. 2 ст. 434-1 КПК підстав для передачі даного кримінального провадження на розгляд об`єднаної палати.
 
Керуючись статтями 7 та 434-1 КПК, об`єднана палата Верховного Суду
 
постановила:
 
Повернути кримінальне провадження за касаційною скаргою засудженого   ОСОБА_6 на вирок Скадовського районного суду Херсонської області від 17 січня 2020 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 14 травня 2020 року щодо нього на розгляд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду для прийняття рішення по суті. 
 
Судді:  

 
ОСОБА_1                                               ОСОБА_2                                          ОСОБА_3 

 
                              ОСОБА_4                             ОСОБА_5