РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2021 року
м. Рівне

Справа № 570/3768/17
Провадження № 22-ц/4815/343/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого Ковальчук Н. М.        
суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.,
секретар судового засідання – Пиляй І. С.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 , 
відповідач – ОСОБА_3 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 11 грудня 2020 року у складі судді Остапчук Л. В., ухвалене в м. Рівне о 15 годині 29 хвилин, повний текст рішення виготовлено 21 грудня 2020 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ житлового будинку, господарських будівель та споруд в натурі між співвласниками і визначення порядку користування земельної ділянки. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що йому на праві приватної спільної часткової власності належить 25/36 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 , власником іншої 11/36 частини вказаного будинковолодіння є ОСОБА_2 , з яким і виникають спори про порядок користування і володіння будинком, надвірними будівлями, спорудами та земельною ділянкою.
Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 15 червня 2020 року по справі залучено у якості співвідповідача ОСОБА_3 , оскільки згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 202104622 від 27 лютого 2020 року, частка домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 11/36, на підставі договору дарування, посвідченого 27 лютого 2020 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим В.О. і зареєстрованого в реєстрі за № 261, належить ОСОБА_3 .
З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог та ухвали про залучення співвідповідача просив суд поділити у натурі житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_3 згідно висновку судової будівельно-земельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № ЕУ-36/18 від 07 березня 2019 року за варіантом № 3, стягнути з ОСОБА_3 судовий збір, витрати на правничу допомогу та витрати на проведення експертизи в сумі 13247,40 грн..

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 11 грудня 2020 року вказаний позов задоволено повністю.
Поділено в натурі житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_1 (належить 25/36 частини будинковолодіння) і ОСОБА_3 (належить 11/36 частин будинковолодіння) відповідно до ІІІ варіанту висновку експерта № ЕУ-36/18 від 07.03.2019 року.
Виділено ОСОБА_1 в натурі за третім варіантом поділу з житлового будинку частину І (синій колір на рис.3), до якої входять приміщення:
- 1-1 - коридор, площею 3,4 кв.м;
- 1-8 - житлова, площею 15,1 кв.м;
- 1-9 - житлова, площею 12,5 кв.м; 
- 1-10 - кухня, площею 11,2 кв.м
- 1-11 - кухня, площею 6,2 кв.м,
а також надвірні будівлі і споруди: сарай - літня кухня (Б), сарай (б), гараж (Д), вбиральня (Г), 50% огорожі №1, що становить частку 69,4%, вартістю 212364 гривні.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на виділену частину будинку.
Виділено ОСОБА_3 в натурі за третім варіантом поділу з житлового будинку частину II (зелений колір на рис.3), до якої входять приміщення
 - 1-2 - котельня, площею 4,7 кв.м;
- 1-3 - коридор, площею 1,5 кв.м;
- 1-4 - туалет, площею 0,7 кв.м;
 - 1-5 - умивальник, площею 0,6 кв.м;
 - 1-6 - ванна, площею 2,6 кв.м;
  - 1-7 - житлова, площею 15,1 кв.м,
а також надвірні будівлі і споруди: погріб (В), 50% огорожі №1, що становить частку 30,6%, вартістю 93636 гривень.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на виділену частину будинку.
В даному варіанті поділу будинковолодіння необхідно виконати такі роботи:
- влаштувати вхід з вулиці у приміщення 1-6 - за рахунок відповідачки ОСОБА_3 ;
- замурувати дверні прорізи між приміщеннями 1-1 і 1-2, 1-10 і 1-7, 1-7 і 1-8 - за рахунок позивача ОСОБА_1 ;
- облаштувати в кожній із частин будинку окремі комунікації (електроенергія, газопостачання, водопостачання і т.д.) - за рахунок сторін, кожен за свої кошти у своїй частині будинку.
Компенсація, яка повинна бути виплачена власником ІІ-ї частини будинковолодіння ОСОБА_3 власнику І-ї частини будинковолодіння ОСОБА_1 , що становить 136 гривень, стягненню не підлягає, оскільки позивач ОСОБА_1 відмовився від стягнення цієї компенсації.
Визначено для  ОСОБА_1 і  ОСОБА_3 порядок користування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і на якій розташоване вказане вище будинковолодіння відповідно до 3 (третього) варіанту висновку експерта № ЕУ-36/18 від 07.03.2019 року.
У користування ОСОБА_1 виділено частину земельної ділянки відповідно до його частки в будинковолодінні АДРЕСА_2 , що становить площу 1542,0 кв.м.
У користування  ОСОБА_3 виділено частину земельної ділянки відповідно до його частки в будинковолодінні АДРЕСА_3 , що становить площу 678,0 кв.м.
На частину земельної ділянки І-го співвласника ОСОБА_1 розмірами 1,00 м х 2,00 м (рис.8 - штрихування на блакитному фоні) встановлено право безстрокового і безкоштовного земельного сервітуту для власника ІІ-ї частини ОСОБА_3 для обслуговування погребу.
Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі:
- сплачений судовий збір в сумі 640,00 гривень;
- витрати на проведення геодезичних робіт та експертизи в сумі 9 000,00 гривень;
- витрати на правничу допомогу в сумі 3500,00 гривень.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом правом співвласників земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, на її поділ або на виділення з неї окремої частки за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом, та обґрунтоване належними, достатніми та достовірними доказами належності відповідачам на праві спільної часткової власності із виділенням часток будинковолодіння, що знаходиться на спірній земельній ділянці, що є підставою для виділення у користування кожному з них частини земельної ділянки відповідно до розміру їхніх часток у праві власності на це будинковолодіння.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неправильної оцінки фактичних обставин та їх недостатнього дослідження, ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує на порушення судом процесуальних норм, які виявилися у відмові суду у задоволенні клопотання про розгляд справи спочатку у зв`язку з тим, що до участі в справі вона була залучена не від початку розгляду, а пізніше, 15 червня 2020 року, а тому відмова у клопотанні нового відповідача або залученого співвідповідача є прямим порушенням ч. 4 ст. 51 ЦПК України, та порушенням її права на участь у справі щодо неї. Зазначає, що визначальним для виділу частки або поділу в натурі нерухомого майна, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу або поділу майна відповідно до часток співвласників. Зазначає, що виділення в натурі часток житлового будинку можливе, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним входом. Додає, що у тих випадках, коли для поділу будинку необхідне переобладнання та перепланування будинку, то він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої ради, що в даному випадку відсутнє. Вважає неправомірною відмову суду у задоволенні клопотання про призначення повторної експертизи та зазначає, що об`єктивна необхідність проведення повторної експертизи була викликана тим, що експертом ОСОБА_4 за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи не в повній мірі досліджено об`єкт експертизи, зокрема гараж, побудований у 2007 році, оглядався тільки зовні, але не зсередини, а також експертиза проводилася на основі технічного паспорту від 2017 року на спірний будинок, недійсність якого є предметом розгляду у справі № 569/13393/20, а тому висновок експерта не може вважатися достовірним. Додає, що відмовляючи в проведенні повторної експертизи, суд першої інстанції помилково користувався нормою частини першої статті 113 ЦПК України, яка регулює проведення додаткової експертизи, але не повторної, та надає можливість суду доручити проведення її тому ж самому експерту. Доводить, що саме неякісна робота конкретного експерта, який не дослідив об`єкт експертизи зі належною детальністю та ретельністю, і стала причиною клопотання про проведення повторної експертизи, яку слід доручити іншому експерту. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції.

В поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_2 – адвокат Жуковський Олег Васильович вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу – відхилити. 

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Спірні правовідносини виникли з приводу користування будинковолодінням та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, зазначене домоволодіння належало на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , після смерті яких його успадкували їхні діти: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно технічного паспорту, до складу домоволодіння належать: житловий будинок, прибудова, сарай-літня кухня, сарай, погріб, гараж, вбиральня, огорожа. Будинковолодіння розташоване на земельній ділянці, яка була виділена у користування під забудову батькові сторін ОСОБА_5 на підставі рішення виконкому Гориньградської сільської ради від 08 травня 1963 року та рішення Рівненської районної Ради депутатів трудящих № 603 від 14 листопада 1963 року. На даний час ця земельна ділянка не приватизована та перебуває у користуванні сторін у справі. 

Як вбачається з листа КП «Рівненське обласне БТІ» № 6290 від 16.06.2017 року, вказаний житловий будинок з надвірними будівлями зареєстрований за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в різних частинах: 
– ОСОБА_1 належить 7/18 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 10.02.2012 року державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори і зареєстрованим в реєстрі за № 1-124 після смерті батька ОСОБА_5 , а на 11/36 частин будинку право власності ОСОБА_1 визнано рішенням Рівненського районного суду від 10.11.2015 року в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_6 ;
– ОСОБА_2 належить 11/36 частки на підставі рішення Рівненського районного суду від 11.09.2014 року в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_6 .

Право на належні сторонам частки зареєстроване у встановленому законом порядку і підтверджено Витягом про державну реєстрацію прав № 33164871 від 14.02.2012 року та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна № 53379616 від 16.02.2016 року. Технічний паспорт, виготовлений КП «РОБТІ» Рівненської обласної ради 16 червня 2017 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із зазначенням належних їм часток у будинковолодінні.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 202104622 від 27 лютого 2020 року, частка домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 11/36, на підставі договору дарування, посвідченого 27 лютого 2020 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим В.О. і зареєстрованого в реєстр за № 261, належить ОСОБА_3 , якій вона була відчужена її чоловіком – ОСОБА_2 ..

У відповідності до ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено у ч. 4 ст. 41 Конституції України: ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
      
Згідно ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України).  Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.
       
Частинами 1-3 ст.358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Звертаючись до суду з цим позовом,  ОСОБА_1  вказував на неможливість та небажання спільного проживання з відповідачем і просив здійснити поділ домоволодіння в натурі відповідно до варіанту №3 Висновку експерта № ЕУ-36/18 від 07 березня 2019 року як такого, що наближений до ідеальних часток у праві власності на будинковолодіння, задовольняє інтереси обох співвласників та виключає будь-яку спільну часткову власність.

Статтею 361 ЦК України закріплене право співвласника самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Згідно зі ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При вирішенні справи про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частку будинку з самостійними виходами (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення (роз`яснення, викладені у п..6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 «Про застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»).

З метою встановлення технічної можливості реального поділу спірного домоволодіння та земельної ділянки, а також визначення його вартості, у справі була призначена судова будівельно-земельно-технічна та оціночно-будівельна експертиза.

Висновком судового експерта Водько Ю. В. № ЕУ-36/18 від 07 березня 2019 року запропоновано чотири варіанти поділу житлового будинку з господарськими будівлями, у всіх з яких передбачається переобладнання ж обох частин будинковолодіння, і чотири варіанти поділу земельної ділянки. Вказаний висновок сторонами не заперечувався.

Згідно варіанту поділу № 3 Висновку експерта № ЕУ-36/18 від 07 березня 2019 року, частки сторін при поділі є максимально наближеними до ідеальних часток сторін у праві власності на будинковолодіння, а компенсація другого співвласника першому співвласнику є незначною і становить 136 гривень (від стягнення яких позивач відмовився в судовому засіданні суду першої інстанції). За цим варіантом поділу житлового будинку і господарських будівель співвідповідачці відходять, крім житлової кімнати, приміщення 1-2 – котельні, 1-3 – коридору, 1-4 – туалету, 1-5 – умивальника, 1-6 – ванної, а можливість перетину частин будинковолодіння і земельної ділянки мінімальна. У третьому варіанті пропонується земельний сервітут, але його площа є незначною. 

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.89 ЗК України, співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільні сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Частина 4 статті 120 Земельного кодексу України передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Як встановлено судом, земельна ділянка, на якій розтащоване спірне будинковолодіння, не приватизована і була виділена під забудову батькові позивача і відповідача.

Виходячи з того, що земельна ділянка не приватизована, однак на ній знаходиться житловий будинок, який є приватною частковою власністю сторін, останні, відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України, мають право користування частиною земельної ділянки, яка відповідає їхній частці в домоволодінні.

Доводи апеляційної скарги про недостовірність Висновку експерта № ЕУ-36/18 від 07 березня 2019 року з огляду на те, що в ньому не було враховано вартості гаража, та неправомірність у задоволенні обґрунтованого цими доводами клопотання про призначення повторної експертизи, апеляційним судом відхиляються. В судовому засіданні суду першої інстанції судовим експертом Водько Ю В. було надано пояснення щодо експертизи, які суд розцінює як належній докази, зокрема, що вартість споруд визначена відповідно до технічного паспорту, оскільки такий виданий відповідним органом, де вказана інвентаризаційна оцінка, на момент проведення експертизи такий не оскаржувався і був чинним. Знос будівель визначає БТІ і для зносу будинку і зміни відсотка зносу чотири роки незначний період і процент зносу будівель суттєво не зміниться. Вказала, що різниця в два роки в інвентаризаційній оцінці може вплинути на індекс інфляції. Зазначила також, що господарські будівлі всередині можуть не оглядатися, так як суттєво не впливають на вартість всього будинку, оскільки при проведенні експертизи бралася до уваги відсоткова вартість.

Покликання апелянта щодо помилкового застосування місцевим судом положень ст..113 ЦПК України, яка регулює проведення додаткової експертизи, але не повторної, про призначення якої і заявлялося клопотання, суд оцінює критично.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.1-3 ст. 89 ЦПК України).

Висновок експерта № ЕУ-36/18 від 07 березня 2019 року, на думку суду, є повним, всебічним, таким, що проведений на підставі належних технічних документів та результати якого забезпечуються сторонам можливість обрати різні варіанти поділу спірного будинковолодіння.

Враховуючи обставини справи та норми закону, що їх регулюють, апеляційний суд приходить до переконання про те, що поділ будинковолодіння з визначенням порядку користування земельною ділянкою, відповідно до належних позивачу і співвідповідачці часток у праві власності на будинковолодіння, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно висновку судової будівельно-земельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № ЕУ-36/18 від 07 березня 2019 року за варіантом № 3 відповідає якнайкращому забезпеченню інтересів сторін, забезпечує реалізацію права сторони, що звернулася за судовим захистом, та відповідає часткам сторін у праві спільної власності на будинковолодіння.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції  були правильно, всебічно і повно встановлені  обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 11 грудня 2020 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 червня 2021 року.

Головуючий                                                                Ковальчук Н. М.

Судді:                                                                        Хилевич С. В.
       
                                                                               Шимків С. С.