ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року    
м. Черкси 

Справа № 707/2260/18		
Провадження № 22-ц/821/811/21		
категорія: 302000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Василенко Л. І.,
суддів: Бородійчука В. Г., Єльцова В. О.,
секретаря - Винник І. М.        
учасники справи:        
позивач: заступник прокурора Черкаської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Черкаське лісове господарство»,
відповідач:  ОСОБА_1 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:  ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2021 року у справі за позовом заступника прокурора Черкаської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Черкаське лісове господарство» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки, у складі: головуючого судді Смоляра О. А., повний текст рішення складено 26 лютого 2021 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року заступник прокурора Черкаської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, ДП «Черкаське лісове господарство» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки.
Позовні вимоги мотивував тим, що рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 17 травня 2017 року у справі № 707/2308/16-ц (22-ц/793/674/17) позов Черкаської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі ДП «Черкаське лісове господарство» до ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації задоволено повністю.
Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,10 га, розташовану в адміністративних межах Геронимівської сільської ради Черкаського району, за межами населеного пункту, з кадастровим № 7124982500:03:001:0029, винесене 28.09.2015 державним реєстратором в особі приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Старовойтовим О. С., індексний № 24818006. Витребувано у ОСОБА_2 на користь держави в особі ДП «Черкаське лісове господарство» вищевказану земельну ділянку, яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу № 3404 від 28 вересня 2015 року.
Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 17 травня 2017 року набрало законної сили та в касаційному порядку не оскаржувалося.
Рішення суду обґрунтовано, зокрема тим, що судом 04 березня 2015 року задоволено позов прокурора у справі № 707/63/15-ц, визнано незаконним та скасовано розпорядження Черкаської РДА № 372 від 06 листопада 2007 року «Про передачу у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків» в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність ОСОБА_3 , як первинному власнику, земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої в адміністративних межах Геронимівської сільської ради, за межами населеного пункту, кадастровий № 7124982500:03:001:0029, Державний акт Серії ЯЕ № 630904 від 09 січня 2008 року на право власності на земельну ділянку, визнано недійсним та скасовано державну реєстрацію вказаної земельної ділянки, витребувано від останнього спірну земельну ділянку на користь ДП «Черкаське лісове господарство», як землю лісового призначення. 
Вказане рішення набрало законної сили.
Зазначає, що в ході виконання рішення суду у справі № 707/63/15-ц встановлено, що 28.09.2015 між ОСОБА_3 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки № 3404, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Старовойтовим О. С., та рішенням державного реєстратора № 24818006 від 28.09.2015 за покупцем зареєстровано речове право на спірну земельну ділянку, про що внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
05.05.2017 ОСОБА_2 , з метою забезпечення повного виконання зобов`язання за договором позики грошових коштів у сумі 50000 грн, укладеного 05.05.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зі строком виконання до 10.05.2017, уклала договір іпотеки № 4201, відповідно до якого передала іпотекодержателю – ОСОБА_1 спірну земельну ділянку.
Внаслідок вказаних дій земельна ділянка вибула з користування ОСОБА_2 та на даний час перебуває у ОСОБА_1 . 
Судові рішення у цивільних справах № 707/2308/16-ц (22ц/793/674/17) від 17.05.2017 та № 707/63/15-ц від 04.03.2015, які є преюдиційними, не можуть бути поставлені під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть їм суперечити.
Вважає, що ОСОБА_1 , відповідно до ст. 33 ЦК України, не набув право власності на земельну ділянку за кадастровим № 71249825000:03:001:0029, яка повинна бути витребувана у нього на підставі ст. 388 ЦК України.
При цьому, підстав для визнання недійсним договору іпотеки № 4201 немає, оскільки держава в особі уповноваженого органу не була стороною цього договору, натомість вона може бути витребувана у ОСОБА_1 . 
Щодо права на подачу позову, то позивач зазначав, що органами уповноваженими державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Кабінет Міністрів України як власник та ДП «Черкаське лісове господарство» як користувач спірної земельної ділянки.
Зволікання щодо повернення земельної ділянки у власність держави та відновлення її правового статусу може призвести до знищення лісу, зведення будівель тощо, що значною мірою ускладнить повне відновлення інтересів держави і суспільства у спірних правовідносинах.
Про наведені обставини Прокуратура області повідомила Кабінет Міністрів України та ДП «Черкаське лісове господарство», однак заходів на відновлення інтересів держави вжито не було.
Просив суд витребувати у ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий № 7124982500:03:001:0029, розташовану в адміністративних межах Геронимівської сільської ради Черкаського району Черкаської області за межами населеного пункту, постійним користувачем якої є ДП «Черкаське лісове господарство».
Скасувати рішення про державну реєстрацію права власності від 11.05.2017 № 20335056 на земельну ділянку загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 7124982500:03:001:0029, загальною вартістю 63600 грн за ОСОБА_1 винесене державним реєстратором – приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е. А.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Прокуратури Черкаської області судовий збір в розмірі 3524 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 22 лютого 2021 року позов задоволено.
Витребувано у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 ) на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер - 7124982500:03:001:0029, розташовану в адміністративних межах Геронимівської сільської ради Черкаського району Черкаської області за межами населеного пункту, постійним користувачем якої є ДП «Черкаське лісове господарство».
Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності від 11.05.2017 № 20335056 на земельну ділянку загальною площею 0,1 га, кадастровий номер земельної ділянки – 7124982500:03:001:0029, загальною вартістю 63600 грн за ОСОБА_1 , винесене державним реєстратором – приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е. А.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Черкаської області сплачений судовий збір в сумі 3524 грн. 
Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 незаконно набули право власності на спірну землю, у зв`язку із порушенням встановленого порядку надання і відчуження земельної ділянки, а отже, право державної власності на цю ділянку не припинено, а право власності на неї у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на законних підставах не виникло.
Застосування до спірних правовідносин речово-правового механізму повернення свого майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки власника майна, а й добросовісних набувачів, які також є учасниками цивільного обороту.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі, поданій 26 березня 2021 року, ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2021 року і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що на час прийняття розпорядження Черкаської районної державної адміністрації від 06.11.2007 № 372 «Про передачу у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування земельних ділянок громадянам загальною площею 2,3 га для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд за рахунок земель (пісків) запасу в адміністративних межах Геронимівської сільської ради за межами населеного пункту» земельна ділянка площею 2,3 га не перебувала в користуванні ДП «Черкаське лісове господарство», а обліковувалась як землі запасу (піски) Герониміської сільської ради.
Разом з тим, відповідно до листа Черкаської РДА Черкаської області від 01 квітня 2015 року № 661/01/-39 – розпорядження Черкаської РДА №199 «Про припинення права користування земельною ділянкою ДП «Черкаське лісове господарство» від 12.06.2007 на даний час не скасовано.
Вважає, що посилання прокурора на ч. 1 ст. 388 ЦК України є некоректним у зв`язку з тим, що на час набуття права власності ОСОБА_2 у ОСОБА_3 , розпорядження Черкаської райдержадміністрації № 199 від 12.06.2007 та № 372 від 06.11.2007 були чинні, жодних обмежень щодо вчинення зазначеної нотаріальної дії не було, тому ОСОБА_2 являється добросовісним набувачем земельної ділянки, власне, як і ОСОБА_1 .
Зазначає, що прокуратурою Черкаського району проводилась перевірка земельних ділянок на підставі вищезазначеного розпорядження Черкаської РДА ще в 2008 році, тому прокурор втратив право звернення до суду з позовом у цій справі за пропуском строку позовної давності, що являється окремою підставою для відмови в задоволенні позову, тим паче клопотання про поновлення строку прокурором заявлено не було.
Також вказав, що він є інвалідом ІІ групи та звільнений від сплати судового збору.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Розпорядженням Черкаської РДА № 199 від 12.06.2007 «Про припинення права користування земельною ділянкою ДП «Черкаське лісове господарство» на підставі клопотання дирекції ДП «Черкаське лісове господарство» від 12.06.2007 № 470-01 припинено право користування земельною ділянкою, площею 2,4 га, в адміністративних межах Геронимівської сільської ради Черкаського району, та розпорядженням Черкаської РДА №372 від 06.11.2007 «Про передачу у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків» частину цієї ділянки, площею 0,10 га, відведено та передано у власність ОСОБА_3 .
Рішенням Черкаського районного суду від 04.03.2015 у справі №707/63/15-ц визнано незаконним та скасовано розпорядження Черкаської РДА № 372 від 06.11.2007 «Про передачу у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків» в частині затвердження проекту із землеустрою щодо відведення та передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,10 га, що розташована в адміністративних межах Геронимівської сільської ради Черкаського району, за межами населеного пункту, кадастровий № 7124982500:03:001:0029, визнано недійсним Державний акт Серії ЯЕ № 630904 від 09.01.2008 на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, виданий ОСОБА_3 та скасовано державну реєстрацію вказаної земельної ділянки за ОСОБА_3 , витребувано від ОСОБА_3 спірну земельну ділянку на користь ДП «Черкаське лісове господарство», як земельну лісову ділянку (а.с. 40-43 ). 
28 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки. Пунктом 1 Договору визначено, що продавець передала, а покупець прийняла у власність земельну ділянку площею 0,10 га, що розташована в адмінмежах Геронимівської сільської ради Черкаського району Черкаської області за межами населеного пункту. Земельна ділянка належить продавцю на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку Серії ЯЕ № 630904, виданого на підставі розпорядження райдержадміністрації від 06.11.2007 за № 372, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010879600001 від 22.01.2008 (а.с. 27-29).
Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 17.05.2017 у справі № 707/2308/16-ц (22-ц/793/674/17) задоволено позов Черкаської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі ДП «Черкаське лісове господарство» до ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. 
Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,10 га, розташовану в адміністративних межах Геронимівської сільської ради Черкаського району, за межами населеного пункту з кадастровим № 7124982500:03:001:0029, загальною вартістю 63600,00 грн, за ОСОБА_2 , винесене 28.09.2015 державним реєстратором в особі приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Старовойтовим О. С., індексний №24818006; витребувано у ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,10 га, розташовану в адміністративних межах Геронимівської сільської ради Черкаського району, за межами населеного пункту з кадастровим № 7124982500:03:001:0029, загальною вартістю 63600,00 грн., яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу № 3404 від 28.09.2015, на користь держави в особі ДП «Черкаське лісове господарство» (а.с. 44-47).
Згідно договору іпотеки № 4201 від 05.05.2017 ОСОБА_2 передала іпотекодержателю ОСОБА_1 спірну земельну ділянку з метою забезпечення повного виконання зобов`язання за договором позики грошових коштів в сумі 50000 грн, з строком виконання до 10.05.2017 (а.с. 30-35).
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 142093500 від 22.10.2018, право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, розташовану в адміністративних межах Геронимівської сільської ради Черкаського району, з кадастровим № 7124982500:03:001:0029 зареєстровано за  ОСОБА_1  11.05.2017 (а.с. 22-26).
09 липня 2018 року Прокуратура Черкаської області зверталась із листами № 05-1399 вих-18 та № 05-1419 вих-18 до ДП «Черкаське лісове господарство» та Кабінету Міністрів України в яких просила, з метою вирішення питання про захист інтересів держави органами прокуратури в суді, керуючись ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», повідомити чи вживались або вживаються заходи щодо повернення у власність держави земельної ділянки з кадастровим № 7124982500:03:001:0029, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с. 19-20).
Згідно листа ДП «Черкаське лісове господарства» Прокуратуру Черкаської області повідомлено, що ними не вживались заходи щодо повернення у державну власність земельної ділянки з кадастровим № 7124982500:03:001:0029 (а.с. 17).
Відповідно до листа Секретаріату Кабінету Міністрів України № 13504/0/2-18 від 24.07.2018, Прокуратуру Черкаської області повідомлено, що Кабінетом Міністрів не приймалося рішення та не вживалися заходи щодо повернення у власність держави земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої в адмінмежах Геронимівської сільської ради Черкаського району, з кадастровим номером №7124982500:03:001:0029 (а.с. 16).
Згідно листа Генеральної прокуратури України від 18.09.2018 № 05/1-8055-18, Прокуратуру Черкаської області повідомлено, що є необхідність застосування представницьких повноважень в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, пред`явлення позову до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння та скасування рішення про державну реєстрацію права власності (а.с. 18).
Відповідно до листа ДП «Черкаське лісове господарство» від 09.10.2019 № 1007/10, станом на жовтень 2019 року земельна ділянка № 7124982500:03:001:0029 (приватна власність, площа 0,1 га), що розташована в адмінмежах Геронимівської сільської ради Черкаського району Черкаської області, за межами населеного пункту, не входить до земель лісогосподарського призначення, що перебувають у постійному користуванні ДП «Черкаський лісгосп» (а.с. 153).

Мотивувальна частина 
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника – адвоката Панченка Ф. В., представника Черкаської обласної прокуратури – Куліш А. А., переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. 

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За загальним правилом, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).
Відтак, дана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах (ч. 2 ст. 4 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що в цій справі заступник прокурора Черкаської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Черкаське лісове господарство».
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (пункт 35 рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Російської Федерації», пункт 33 рішення ЄСПЛ від 01 квітня 2010 року у справі «Корольов проти Російської Федерації»).
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
У Рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) Конституційний Суд України зазначив, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (п. 76)).
Отже, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. 
Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 366/2380/19, провадження № 61-2399св20 дійшов висновку, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Частина 4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.
У рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді має наслідком залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті.
Якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для залишення позову без розгляду.
Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19).
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду уточнила свої висновки, зроблені в постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 та у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 року у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 квітня 2019 року у справі № 923/560/18, від 18 квітня 2019 року у справі № 913/299/18, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, вказавши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
В даній справі прокурор зазначав, що предметом спору є земельна ділянка лісогосподарського призначення, а підставою для представництва інтересів держави є нездійснення Кабінетом Міністрів України та ДП «Черкаське лісове господарство», до компетенції яких віднесені відповідні повноваження, протягом тривалого часу заходів для захисту інтересів держави.
Крім того, звертаючись до суду з позовом, прокурор обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави в суді, визначив, у чому полягає порушення таких інтересів, та орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Також в позовній заяві позивач послався на листи ДП «Черкаське лісове господарства» від 17 липня 2018 року № 645/10 та Секретаріату Кабінету Міністрів України № 13504/0/2-18 від 24 липня 2018 року, якими прокурора повідомлено, що ними не вживалися заходи щодо повернення у державну власність земельної ділянки з кадастровим № 7124982500:03:001:0029, розташованої в адмінмежах Геронимівської сільської ради Черкаського району. Крім того, в листі Генеральної прокуратури України від 18.09.2018 № 05/1-8055-18, Прокуратуру Черкаської області повідомлено, що є необхідність застосування представницьких повноважень в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, пред`явлення позову до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння та скасування рішення про державну реєстрацію права власності.
Тобто заступник прокурора Черкаської області належним чином обґрунтував підстави представництва інтересів держави, подав позов з дотриманням вимог ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», ч. 4 ст. 56 ЦПК України.
Тому доводи скаржника про те, що прокурор є неналежним позивачем не заслуговують на увагу.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування, у цій справі – не лише прокурора, Кабінету Міністрів, ДП «Черкаське лісове господарство», але й ОСОБА_1 .
Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 звернуто увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.
Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст. ст. 387 та 388 ЦК України.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі ст. 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч. 3 ст. 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (ч. 1-3 ст. 388 ЦК України).
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст. ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник з дотриманням вимог ст. ст. 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Черкаського районного суду від 04.03.2015 у справі №707/63/15-ц визнано незаконним та скасовано розпорядження Черкаської РДА № 372 від 06.11.2007 «Про передачу у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків» в частині затвердження проекту із землеустрою щодо відведення та передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,10 га, що розташована в адміністративних межах Геронимівської сільської ради Черкаського району, за межами населеного пункту, кадастровий №7124982500:03:001:0029, визнано недійсним Державний акт Серії ЯЕ № 630904 від 09.01.2008 на право власності на земельну, скасовано державну реєстрацію вказаної земельної ділянки за ОСОБА_3 , витребувано від ОСОБА_3 спірну земельну ділянку на користь ДП «Черкаське лісове господарство», як земельну лісову ділянку. 
В подальшому рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 17.05.2017 у справі № 707/2308/16-ц (22-ц/793/674/17) скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим № 7124982500:03:001:0029 за ОСОБА_2 та витребувано у неї вказану земельну ділянку, яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу № 3404 від 28.09.2015, на користь держави в особі ДП «Черкаське лісове господарство».
Рішення набрали законної сили.
Вказаними рішенням встановлено, що спірна земельна ділянка на момент здійснення її передачі у приватну власність відносилась до категорії земель лісогосподарського призначення та перебувала у постійному користуванні ДП «Черкаське лісове господарство». Розпорядженням Черкаської РДА № 372 від 06.11.2007 «Про передачу у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків» змінено її цільове призначення поза межами повноважень. Суд дійшов висновку, що земельна ділянка неправомірно вибула у власність громадян.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що «преюдиціальність – обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі, не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту».
Отже, вказаними рішеннями, які мають преюдиційне значення для вирішення даної справи, та що було вірно зазначено судом першої інстанції, встановлено факт незаконного розпорядження земельною ділянкою, площею 0,10 га, що розташована в адміністративних межах Геронимівської сільської ради Черкаського району, за межами населеного пункту, кадастровий № 7124982500:03:001:0029 та витребувано її як у ОСОБА_3 , так і у ОСОБА_2 на користь її законного власника – держави в особі ДП «Черкаське лісове господарство» як користувача, саме як земельну лісову ділянку, що вірно було зазначено судом першої інстанції.
Крім того, судом першої інстанції вірно зазначено, що доводи відповідача про те, що вказана земельна ділянка з кадастровим номером 7124982500:03:001:0029, відповідно до довідки № 1007/10 від 09.10.2019 виданої ДП «Черкаське лісове господарство», не входить до земель лісогосподарського призначення не заслуговують на увагу, адже преюдиційними рішеннями встановлено протилежне.
Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене в чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.
Повернення в державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом державної влади, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема особливим статусом земельної ділянки – належністю її до земель лісогосподарського призначення, як це було встановлено судовим рішенням, яке має преюдиційне значення у даних правовідносинах.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд бере до уваги правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (ч. 3 ст. 13, ч. 7 ст. 41, ст. 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема через цільовий характер використання земельних ділянок (ст. 18, 19, п. «а» ч. 1 ст. 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (ст. 14 Конституції України). Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим ст. 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.
В силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки фізична особа – відповідач, проявивши розумну обачність, міг та повинен був знати про те, що ділянка належить до земель лісогосподарського призначення.
За таких обставин, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що витребування земельної ділянки у ОСОБА_1 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном та є належним і ефективним способом захисту права власника земельної ділянки та його інтересу на повернення цієї ділянки у державну власність.
Такої ж позиції притримається Верховний Суд у постанові від 06 квітня 2021 року у справі № 380/375/17 (провадження №61-2324св19) та у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 183/2537/19 (провадження №61-18603св19).
Посилання скаржника на відсутність на спірній земельній ділянці зелених насаджень, що за його твердженням вказує на те, що відводилась нелісова земельна ділянка, то воно не заслуговує на увагу, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
Щодо доводів скаржника про пропуск строків позовної давності, то слід зазначити наступне.
На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, провадження № 14-183цс18).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
У разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (п. 46, 48, 65 - 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).
Як було встановлено матеріалами справи, рішеннями Черкаського районного суду від 04.03.2015 у справі №707/63/15-ц спірну земельну ділянку було витребувано у ОСОБА_3 , а рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 17.05.2017 у справі № 707/2308/16-ц (22-ц/793/674/17) у ОСОБА_2 .
Проте, ОСОБА_2 під час перегляду справи № 707/2308/16-ц (22-ц/793/674/17) апеляційним судом уклала договір іпотеки 05.05.2017 на підставі якого відповідач ОСОБА_1 і став власником спірної земельної ділянки про що прокурор дізнався вже після винесення 17.05.2017 судового рішення.
З даним позовом прокурор звернувся до суду у жовтні 2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.
Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції з їх оцінкою.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення по суті спору.
Разом з тим, згідно ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив про те, що він є інвалідом ІІ групи і звільнений від сплати судового збору та до апеляційної скарги ОСОБА_1 надано пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 видане 20.06.2017, яке підтверджує, що він є особою з інвалідністю II групи (а.с. 178).
Згідно ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки судом першої інстанції не було встановлено наявності підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору, рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2021 року підлягає скасуванню в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь Прокуратури Черкаської області судового збору та відмовою у його стягненні із відповідача ОСОБА_1 .
В іншій частині оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Черкаської області судового збору скасувати, відмовивши у його стягненні із ОСОБА_1 .
В іншій частині рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 20 травня 2021 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

В. О. Єльцов