Справа № 465/4207/16-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С. 
Провадження № 22-ц/811/3534/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 36

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       25 травня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Ніткевича А.В. 
суддів: Бойко С.М., Шеремети Н.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2020 року в складі судді Марків Ю.С. у справі за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львітеплоенерго» до ОСОБА_1 , з участю третьої особи ЖБК № 38, про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,-
встановив:
У липні 2016 року позивач ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , з участю третьої особи ЖБК № 38, про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, просив стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, з врахуванням збільшення позовних вимог в сумі 24999,87 грн. основного боргу, 3% річних 458,77 грн., інфляційні витрати 828,19 грн., витрати на оплату судового збору 1600 грн. 
Вимоги обґрунтовані тим, що згідно із довідкою ЖБК 38, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований та проживає ОСОБА_1 , відповідно користується послугами з централізованого опалення та послугами з централізованого постачання гарячої води. Для здійснення оплати за надання послуг з теплопостачання з 01.07.2014 відповідачу був відкритий особовий рахунок. Крім цього, між позивачем та відповідачем встановились фактичні договірні відносини з приводу надання послуг в сфері теплопостачання, а саме, як зазначає позивач, надав послуги відповідачеві, останній такими послугами користувався, але оплату проводив нерегулярно, чим порушив ч.1 п.18 Постанови КМУ «Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення» № 630 від 21.07.2005, а також п. 3.1 Договору приєднання, де прямо вказано, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а оплата за спожиті послуги вноситься споживачем не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. 
Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2020 року позов Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в сумі 11372,70 гривень, 3% річних 191,53 гривень, інфляційні витрати 927,67 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» 1600,00 гривень судового збору.
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.
В апеляційній скарзі зазначає, що є власником кв. АДРЕСА_1 , при цьому згідно протоколу № 3/07 загальних зборів ЖБК № 38 від 05.06.2007 прийнято рішення про облаштування надбудови шостого поверху у цьому будинку, при цьому надбудували ще два поверхи.
Зазначає, що усі будівельні роботи проводилися без відповідних дозволів, а його квартиру зруйновано, проживання у ній є неможливим, відтак за цільовим призначенням квартиру не використовує, про що неодноразово повідомляв позивача.
Зазначені обставини були встановлені при розгляді справи № 1326/9577/2012. Зокрема, згідно висновку № 1279 від 24 грудня 2013 року використання за призначенням на момент проведення даної експертизи квартири АДРЕСА_1 неможливо, квартира потребує відновлювального ремонту. Роботи щодо реконструкції житлового будинку на АДРЕСА_2 (надбудова) виконані з грубим порушенням будівельних норм.
Про висновки експертизи позивач був повідомлений, як і про ймовірне пошкодження теплотехнічної системи, яка проходить через квартиру.
При цьому, представник ЖБК № 38 ОСОБА_2 підтвердив зазначені вище обставини, повідомив, що відключення від централізованої системи опалення є складною та коштовною процедурою.
Звертає увагу, що договірні відносини з позивачем відсутні, попередній власник ОСОБА_3 також жодних договорів не підписувала.
Неможливість використання квартири за призначенням, про що був повідомлений позивач, виключає можливість споживати послуги, які нібито були надані.
Окремо зазначає, що суд не надав оцінку тому, що відповідач, як власник квартири і потенційний споживач, вчинив усі необхідні дії, які від нього залежали, для уникнення даного спору.
Не погоджується з покликанням суду на позицію висловлену у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2019 року у справі № 226/1437/16, оскільки така не відповідає спірним обставинам справи.
Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2020 рокута ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю.
09.04.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ЛМКП «Львівтеплоенерго» на апеляційну скаргу. Основним аргументом, який зазначений позивачем є те, що відповідачем не здійснено відключення квартири від централізованого опалення, відтак квартира опалювалася, оскільки позивач виконував свої зобов`язання щодо надання послуг централізованого опалення.
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, сумарний розмір яких не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
При цьому, виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що законодавством передбачений двосторонній обов`язок щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим відмова на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Покликаючись на судову практику касаційного суду, місцевий суд зазначив, що підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири свідчить про виконання послуг комунальним підприємством, тобто позивач виконав свої зобов`язання щодо надання послуг з централізованого опалення, відтак відповідач, незалежно від споживання цієї послуги або відмови від її споживання, зобов`язаний оплатити надані послуги, а у разі наміру споживача не отримувати відповідні послуги він не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення квартири від мережі теплопостачання.
Таким чином, суд дійшов висновку про те, що неможливість використовувати квартиру за призначенням не є підставою для звільнення від оплати за послуги з теплопостачання, оскільки відповідач не позбавлений можливості на звернення з відповідною вимогою до осіб, які є винними у доведенні його квартири до непридатного для проживання стану.
Враховуючи наведене, між відповідачем та позивачем склалися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг в сфері теплопостачання, а саме виконавець надавав послуги відповідачеві, останній  такими послугами користувався для задоволення своїх потреб, та не відмовлявся від них, усвідомлюючи, що за послуги  треба платити, однак оплату не проводив, чим порушив ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 та ч. 1 п. 18 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення» № 630 від 21.07. 2005р., а також п. 1.1 Договору.
За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.
Крім цього, суд зазначив, що відповідач не надав доказів того, що він дійсно звертався в проектну організацію і отримав підтвердження вартості робіт по відключенню центрального опалення, як і не надав відповідного акту про відключення таких послуг за участю представників власника будинку ЖБК № 38, монтажної організації та ЛМКП «Львівтеплоенерго».
В свою чергу, суд залишив без розгляду подану заяву про збільшення позовних вимог, оскільки до такої представник позивача не подав заяву про поновлення строку на її подання, при цьому суд зазначив, що позивач може звернутися до суду з відповідною вимогою.
Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується тільки відповідачем та лише в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів враховуючи принцип диспозитивності судового процесу та ст. 367 ЦПК України, законність оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.
Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Відповідач  ОСОБА_1 зареєстрований та є єдиним власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою ЖБК № 2 від 21.01.2016 (т. 1 а.с. 5).
Крім відповідача у квартирі не зареєстровані інші особи. 
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 17.05.2016 скасовано судовий наказ № 465/1429/16-ц Франківського районного суду м. Львова від 22.03.2016 по справі за заявою ЛМКП «Львівтеплоенерго» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води з урахуванням 3% річних та інфляційних витрат на суму 3983, 20 грн. та судовий збір 689 грн. (т. 1 а.с. 9)
Згідно із доданим представником позивача розрахунком заборгованості за центральне опалення, станом на момент подання позову така становила 3582,84 грн., 3% річних 44,92 грн., інфляційні витрати 355, 44 грн., станом на 31.05.2017 така заборнгованість становила 11372,70 грн., 3% річних 191,53 грн. та інфляційні витрати 927,67 грн., а станом на 01.12.2019 – 24999,87 грн., 3% річних 458,77 грн., інфляційні – 828, 18 грн.
Звертаючись із позовними вимогами ЛМКП «Львівтеплоенерго» зазначає, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , відтак користується послугами з централізованого опалення та послугами з централізованого постачання гарячої води, 01.07.2014 відповідачу був відкритий особовий рахунок, фактично між позивачем та відповідачем встановились договірні відносини з приводу надання послуг в сфері теплопостачання, позивач, надавав послуги відповідачеві, останній такими послугами користувався, однак не оплачував такі.
Заперечення стосовно заявлених вимог відповідач ОСОБА_1 зводить до того, що будівельні роботи у будинку АДРЕСА_2 проводилися без відповідних дозволів, а його квартиру зруйновано, проживання у ній є неможливим, відтак за цільовим призначенням квартира не використовувалася, про що неодноразово повідомляв позивача, зазначені обставини були встановлені при розгляді справи № 1326/9577/2012, зокрема згідно із висновком № 1279 від 24 грудня 2013 року використання за призначенням на момент проведення даної експертизи квартири АДРЕСА_1 неможливо, квартира потребує відновлювального ремонту. 
Колегія суддів виходить з того, що в матеріалах справи дійсно наявні відповідні копії матеріалів, які до певної міри підтверджують зазначені вище доводи відповідача (т. 1 а.с. 43-66, 70).
Так, згідно висновку № 1279 від 24 грудня 2013 року судової інженерно-технічної експертизи, використання за призначенням на момент проведення даної експертизи квартири АДРЕСА_1 неможливо, необхідно проводити обов`язково відновлювальний ремонт. Роботи по реконструкції житлового будинку на АДРЕСА_2 (надбудова шостого та мансардного поверхів) виконані з грубим порушенням будівельних норм. Визначено вартість відновлювального ремонту (т. 1 а.с. 67-69).
Більше того, рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ЖБК № 38, з участю третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з Житлово-будівельного кооперативу № 38 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відшкодування вартості матеріальної шкоди у розмірі 36477,07 грн.
Стягнуто з Житлово-будівельного кооперативу № 38 на користь ОСОБА_1 3000 грн. відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з Житлово-будівельного кооперативу № 38 на користь ОСОБА_3 3000 грн. відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за недоведеністю (т. 1 а.с. 30-34).
Поряд з цим, колегія суддів виходить з того, що зазначені обставини не мають визначального впливу у спірних правовідносинах, оскільки не входять у предмет доказування.
Разом з цим, в силу вимог ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню те, що квартиру АДРЕСА_1 використовувати за призначенням в період, за який позивач просить стягнути заборгованість, було не можливо.
З долучених представником відповідача відомостей про оплату та нарахування за централізоване постачання холодної води та водовідведення у кв. АДРЕСА_1 вбачається, що з липня 2008 року не здійснювалося жодних нарахувань.
Згідно наданих позивачем розрахунків заборгованості, така нараховувалася відповідачу з липня 2014 року (т. 1 а.с. 183-185).
Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
З огляду на викладене, власник майна повинен нести всі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, тобто оплачувати житлово-комунальні послуги..
Спеціальним законом, який регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг є ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».
Зокрема, предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.
Згідно із статтею 6 вказаного Закону учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.
Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону).
Перелік житлово-комунальних послуг визначений статтею 5 цього ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».
До житлово-комунальних послуг належать, зокрема житлові послуги - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку.
Індивідуальний споживач, зокрема зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом та оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (ч. 2 ст. 7 Закону).
Схожі за змістом норми містились і у ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції від 24.06.2004 року з подальшими змінами), який втратив чинність 01.05.2019, на підставі ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII в редакції від 02.04.2020, який чинний на даний час.
Відповідно до ст. 67 ЖК УРСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Статтею 68 ЖК УРСР передбачено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.
Тобто, споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальні послуги, зобов`язаний сплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, згідно із п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції від 24.06.2004 року).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі №751/3840/15-ц).
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Поряд з цим, доказів про те, що послуги надаються не вчасно та не якісно, відповідачем не надано, а судом не встановлено. 
Так, відповідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.
Таким чином, правильним є встановлені місцевим судом обставини про те, що відповідач як власник квартири, в якій були отримані житлово-комунальні послуги, мав обов`язок сплатити позивачу їхню повну вартість, проте добровільно не робив цього.
Пунктом 6 частини 1 статті 20 вказаного Закону (в редакції від 24.06.2004) було передбачено лише два випадки, коли споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг: за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні; за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Схоже визначено і у ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», який чинний наданий час, а саме: споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.
Як слідує з листа № 01-344 від 14.05.2015 ЛМКП «Львівтеплоенерго» погодило здійснення тимчасового відключення нагрівальних приладів системи централізованого опалення у квартирі АДРЕСА_1 до моменту приведення квартири у експлуатаційний стан. При цьому погодження було можливим за дотримання відповідних умов, про які чітко зазначено у листі (т. 1 а.с. 145). 
Зважаючи на те, що відповідач відповідних вимог не виконав, що останнім не заперечується, а докази протилежного відсутні, колегія суддів погоджується із критичною оцінкою судом першої станції доводів сторони відповідача стосовно звернення ОСОБА_1 до ЛМКП «Львівтеплоенерго» з метою відключення нагрівальних приладів у квартирі АДРЕСА_3 , як на підставу відмови у позові.
В свою чергу, самовільне відключення від мереж централізованого опалення також не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання.
Таким чином, між відповідачем та позивачем встановлені фактичні договірні відносини з приводу надання послуг в сфері теплопостачання, а саме: позивач, як виконавець надавав послуги відповідачу, а останній, як споживач  такими послугами користувався для задоволення своїх потреб, однак оплату таких не проводив, внаслідок чого утворилася відповідна заборгованість.
В цьому контексті, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що неможливість використовувати квартиру за призначенням не є підставою для звільнення від оплати за послуги з теплопостачання, оскільки такі послуги надавалися, протилежного відповідачем не доведено, а судом не встановлено.
При цьому, відповідач дійсно не позбавлений можливості на звернення з відповідним позовом до осіб, які є винними в доведенні його квартири до непридатного для проживання стану, однак це абсолютно інші правовідносини, які не впливають на зобов`язання сторін між собою у даному спорі.
Поряд з цим, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15).
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить висновку, що оскільки з відповідача підлягає стягненню сума заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання, у відповідному розмірі, тому у зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув із останнього інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми.
Розмір відповідного стягнення відповідачем не спростовано, свого розрахунку останній не навів.
Таким чином, судова колегія вважає, що місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні. 
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2020 року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 25 травня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич 

Судді:        С.М. Бойко

Н.О. Шеремета