ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3992/21 Справа № 192/2202/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Стрельников О. О. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 39 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 08 січня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2018 року позивач з урахуванням звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення від права на спадкування за законом.
Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_5 .
Після смерті матері залишилось спадкове майно, а саме жилий будинок, літня кухня, сарай, вбиральня, паркан, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало його матері на праві приватної власності, а також земельна ділянка під будинком площею 0,45 га, та земельна ділянка (пай) площею 8,030 га.
Позивач проживав зі своєю матір`ю з дитинства за адресою: АДРЕСА_1 .
У матері крім нього, ще була дочка – ОСОБА_6 , яка ІНФОРМАЦІЯ_2 померла. В 1999 році матір позивача зібрала до себе своїх дітей – ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , де вони вирішили, що все майно матері залишається ОСОБА_1 , а той сплачує ОСОБА_6 кошти в сумі 2000 дол. США, для придбання квартири дочці сестри. За вказаними умовами позивач сплатив ОСОБА_6 вказану суму.
Після смерті матері позивача, ОСОБА_1 у встановлений законодавством строк звернувся до Державної нотаріальної контори Солонянського району Дніпропетровської області, та прийняв спадщину. Але після спливу шестимісячного строку на прийняття спадщини він дізнався, що на спадщину також претендують його племінниці – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , онуки його матері. Вважає, що відповідачі не мають права на спадщину і повинні бути усуненні від права на спадкування за законом, оскільки починаючи з січня 2015 року до смерті матері позивача, відповідачі жодного разу не навідали свою бабусю, не надавали їй харчі, ліки, гостинці, навідували бабусю коли та ще могла ходити, з метою взяти у неї грошей, після того як та отримувала пенсію. Також мати позивача надала відповідачам велику суму коштів на встановлення пам`ятнику на могилі їх матері та їх брата, однак до теперішнього часу пам`ятники не встановлені і де поділись кошти позивачу не відомо, що каже про нахабність та цинізм відповідачів. Позивач самостійно поховав свою матір, і сплатив всі затрати на поховання, а відповідачі ніякої участі в цьому не приймали, на похорон приїхали на пів години.
Тому вважає. що відповідачів слід усунути від спадкування після смерті ОСОБА_5 .
Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 08 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що вимоги позивача про усунення відповідачок від спадкування є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню за недоведеністю.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що  згідно свідоцтва про народження ОСОБА_1 , виданого повторно Виконавчим комітетом Письмечівської сільської Солонянського району Дніпропетровської області, його батьками вказано ОСОБА_7 та ОСОБА_5 (а.с. 11).
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 13 березня 2017 року, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 80 років (а.с. 10).
Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_5 – 10 січня 2015 року хвора перенесла гостре порушення мозкового крововиливу, від госпіталізації родичі відмовилася, було призначено лікування вдома. Стан хворого поступово покращився. Хвора потребувала стороннього догляду, який здійснювали ОСОБА_8 , ОСОБА_1 . До 08 червня 2016 року хвора приймала лікування амбулаторно. За даний період до смерті хворого до сімейного лікаря інші родичі не звертались.
Здійснювали догляд вищевказані особи, Хвора у зв`язку з наростанням хронічної цереброваскулярної недостатності померла вдома ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11).
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання померлого, за відомостями Письмечівської сільської ради ОСОБА_5 була зареєстрована з 23 березня 1982 року по день смерті за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).
Згідно довідки про реєстрацію місця проживання, за відомостями Письмечівської сільської ради ОСОБА_1 зареєстрований з 10 лютого 1993 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13), при цьому в даному будинку на момент смерті ОСОБА_5 були зареєстровані окрім нього – ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с. 14).
Відповідно до рішення виконавчого комітету Письмечівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області № 3 від 17 серпня 2017 року адресу житлового будинку та земельної ділянки, що належали померлій ОСОБА_5 та розташовані за адресою: АДРЕСА_1 змінено на АДРЕСА_1 (а.с. 15).
Згідно свідоцтва про право на особисту власність на житловий будинок ОСОБА_5 належить вказаний житловий будинок (а.с. 16).
Як вбачається з Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП СЛ №002276 ОСОБА_5 належить земельна ділянка площею 8,030 га, в межах згідно з планом, розташована на території с. Письмечеве Письмечівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 21).
Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії СЛ ІІІ ДП №026038 ОСОБА_5 належить земельна ділянка площею 0,45 га, в межах згідно з планом, розташована на території с. Письмечеве Письмечівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, передана для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства (а.с. 22).
Згідно дослідженої в судовому засіданні копії спадкової справи №347/2017 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 до державного нотаріуса звернулись: Приймак С.В., як син померлої, ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , як онуки померлої в порядку представлення після смерті доньки померлої ОСОБА_6 (а.с. 99-101).
При цьому сторони не оспорюють факт своєчасності звернення із заявами про прийняття спадщини вказаних осіб.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено суду, що відповідачки, ухилялись від надання допомоги  ОСОБА_5 , оскільки за такою допомогою вона до них не зверталась. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1266 ЦК України - внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.
Згідно ст. 1224 України, - за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
Згідно ст. 202 СК України - повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Як роз`яснив в своїй постанові № 7 від 30 травня 2008 року Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» пункт 6 - правило частини п`ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.
Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.
Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про вищенаведені факти.
Доводи позивача, що відповідачі не підтримували родинних стосунків з померлою, жодного разу не навідалися до неї, не допомагали, не цікавилися, як у неї справи, не є підставою для усунення від права на спадкування в розумінні ст..1224 ЦК України, тому що не свідчить про ухилення їх від надання допомоги спадкодавцю.
Також матеріалами справи не встановлений факт ухилення відповідачів від надання допомоги спадкодавцю, а саме винну поведінку, яка б свідчила, що відповідачі мали можливість виконувати обов`язок щодо допомоги спадкодавцю, але не вчиняли необхідних дій для цього. Не доведено потреби померлої в отриманні допомоги саме від відповідачів, які проживали окремо. За життя померла не зверталась про допомогу до відповідачів і судом не встановлено про відмову останніх від надання такої допомоги. 
За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову про  усунення від права на спадкування відповідачів. 
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону, а також ці доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
З`ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 — залишити без задоволення.
Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 08 січня 2021 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко