Справа № 757/26027/18-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7153/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.

 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 травня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
 
судді-доповідача                              Крижанівської Г.В., 
суддів                                                Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,
при секретарі                                    Кибукевич О.Є.,                      
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Литвинової І.В., у цивільній справі № 757/26027/18-ц за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про захист прав споживача, стягнення моральної шкоди та упущеної вигоди, -
 
                                                  ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «ВФ Україна» про захист прав споживача, стягнення моральної шкоди та упущеної вигоди. Зазначив, що у період з 20 по 25 червня 2017 року перебував за кордоном України і отримував від відповідача повідомлення про використання роумінгу, а після повернення на територію України його абонентський номер був відключений оператором. З`ясовуючи обставини відключення, він дізнався, що на його ім`я нарахована заборгованість у розмірі 549 870,31 грн. В останніх листах від відповідача вказано, що заборгованість виникла з угоди про надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв`язку/бездротового доступу до мережі Інтернет, який він не підписував. Вважав дії відповідача щодо відключення його телефонного номеру від обслуговування та вимагання коштів за послугу, яку він не замовляв є порушенням його прав, що призвело до втрати доходів, які він міг реально одержати за звичайних обставин, оскільки через те, що він не перебував на зв`язку договір № 01.19.06/17 з ТОВ «Фермер-2007» було розірвано з ініціативи останнього. Також зазначав, що більше 1500 осіб знають його номер телефону, весь приватний та діловий зв`язок здійснювався саме через нього, він був зазначений в укладених ним, як керівником юридичної особи та бізнесменом у договорах, і зазначений у багатьох випадках як єдиний засіб зв`язку з ним, як стороною договірних відносин. Через відключення телефонного номеру від обслуговування довелося змінити звичний спосіб життя, витрачати час на спілкування з працівниками відповідача у м. Дніпро та написання звернень до нього, витрачання часу не на відпочинок та відновлення сили у відпустці, а на поновлення порушених прав. Емоційний стан набагато погіршився, коли він дізнався про розірвання контракту на 1 500 000,00 грн., що спричинило підрив довіри до його діяльності, приниження його ділової репутації та престижу. Враховуючи викладене, просив стягнути з ПрАТ «ВФ Україна» на свою користь суму упущеної вигоди у розмірі 1 500 000,00 грн. та суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.Посилався на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права. Зазначив, що в судовому засіданні 19 листопада 2019 року відповідачем було надано докази того, що він є правонаступником ЗАТ «Український мобільний зв`язок» та Умови користування мережами мобільного зв`язку від 2005 року з пропущенням строку на подання доказів, а тому суд не мав приймати такі докази, брати до уваги та надавати їм оцінку в рішенні. Вважає, що відповідачем не було доведено факту надання йому послуг, факту існування заборгованості та правомірності призупинення надання послуг мобільного зв`язку. Також зазначає, що у нього та ПрАТ «ВФ Україна» відсутні письмові угоди чи договори стосовно надання послуги мобільного зв`язку, а тому відповідач був позбавлений права надавати йому кредитний ліміт. Звертає вагу на те, що його не було повідомлено про закінчення коштів на його основному рахунку та про подальше надання послуг в борг. Окрім того, вказує, що в оспорюваному рішенні судом не надано оцінку п. 35 та 64. Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою КМУ від 11 квітня 2012 року № 295, відповідно до яких споживач має право на відмову від оплати послуги, яку вони не замовляли та відповідно провайдер не має права стягувати плату за послугу, яку споживач не замовляв. Вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог та фактично оспорюваним рішенням встановив, що договір між ним та ТОВ «Фермер-2007» №01.19.06/17 є фіктивним, зазначивши в рішенні про те, що суду не надано доказів реальності укладення позивачем договору з ТОВ «Фермер-2007», а відтак, судом було проігноровано презумпцію правомірності правочину. Зазначає, що судом також не надано оцінки тому, що спочатку працівники відповідача повідомляли йому про існування боргу в сумі 300 000,00 грн., а в подальшому вже відповідач наполягав на заборгованості у розмірі 549 870,31 грн. Звертає увагу на те, що зазнав моральної шкоди, душевних переживань через відключення його номеру телефону, він мусив змінити звичний образ життя, та ще більше погіршився його емоційний стан, коли дізнався про розірвання контракту на значну суму, через не обслуговування номеру телефону, це було великим потрясінням, спричинило підрив довіри до його професійної діяльності, принизило ділову репутацію та престиж. Страждань та переживань зазнали і його родичі, оскільки значний проміжок часу не могли зв`язатись із ним за номером телефону, яким він користувався понад 15 років. Крім того, відповідач уклав договір з ТОВ «Кредитекспрес Юкрейн Ел.Ел.Сі» про стягнення з нього неіснуючої заборгованості, в зв`язку з чим він отримував листи та погрози від вказаної фірми, що також завдало йому моральної шкоди.
20 січня 2020 року адвокат Гаєвська Т.А., яка діє в інтересах ПрАТ «ВФ Україна», подала відзив на апеляційну скаргу. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначила, що позивач 03 жовтня 2005 року уклав основний договір про надання послуг мобільного зв`язку із ЗАТ «УМЗ», а зміна найменування юридичної особи не є підставою для переукладення даного договору. При цьому, докази щодо зміни найменування та Умови користування мережами мобільного зв`язку ЗАТ «УМЗ» були надані на вимогу суду. Відповідно до умов договору про надання послуг мобільного зв`язку №2480043/1.112984060 та додаткової угоди до нього № 2184963 від 03 жовтня 2005 року, ОСОБА_1 було замовлено послугу «Міжнародна лінія» та «Міжнародний роумінг», та 27 жовтня 2013 року ним було замовлено послугу мобільного інтернету GPRS. Вказує, що питання розміру заборгованості судами не досліджувалося, оскільки розмір заборгованості не є предметом даного позову, а позивачем не доведено спричинення майнової та моральної шкоди діями відповідача.
Постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2019 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 17 березня 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «ВФ Україна» про відшкодування моральної шкоди скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року залишено без змін.
В судовому засіданні адвокат Тарабака Є.А. апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити з наведених у ній підстав.
Адвокат Гаєвська Т.А., яка діє в інтересах ПрАТ «ВФ Україна», проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила скаргу залишити без задоволення з огляду на її безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «ВФ Україна» про відшкодування моральної шкоди, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 03 жовтня 2005 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Український мобільний зв`язок» (UMC) укладено договір №2480043/1.11298406 та додаткову угоду до нього № 2184963, згідно з якими ОСОБА_1 , зокрема обрав тарифний пакет GSM «UMC 150 хвилин» та замовив наступні послуги: міжнародна лінія, міжнародний роумінг, SMS, голосова пошта, UMC WAP GPRS, додатковий пакет мережі, MMS GRPS. Телефонний номер НОМЕР_1 , номер SIM карти НОМЕР_2 (т. 1, а.с. 79, 80).
Цього ж дня ОСОБА_1 звернувся до ЗАТ «Український мобільний зв`язок» із письмовою заявою, у якій просив перевести картку передплаченої послуги стільникового зв`язку SIM-SIM, якій присвоєно номер НОМЕР_1 , на контрактні умови обслуговування на підставі договору про надання послуг стільникового радіотелефонного зв`язку №2480043/1.11298406 (т. 1, а.с. 81).
01 січня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «МТС Україна» із письмовою заявою, у якій просив змінити тарифний пакет на «Супер МТС без ПЗС 0-50».
27 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «МТС Україна» із письмовою заявою, у якій просив змінити номер SIM-картки та, серед іншого, замовив послугу мобільного інтернету GPRS (т. 1, а.с. 84).
Відповідно до пункту 1.2 статті 1 Статуту ПрАТ «ВФ Україна», затвердженого протоколом загальних зборів акціонерів ПрАТ «МТС Україна» № 38 від 28 квітня 2017 року, ПрАТ «МТС Україна» (попередня назва ЗАТ «УМЗ») перейменовано у ПрАТ «ВФ Україна».
Судом встановлено, що під час перебування ОСОБА_1 за кордоном 20-22 та 24 червня 2017 року, останній отримував повідомлення від ПрАТ «ВФ Україна», які містили інформацію щодо використання ним мобільного Інтернету в міжнародному роумінгу.
26 червня 2017 року ПрАТ «ВФ Україна» у зв`язку з виникненням заборгованості на особовому рахунку абонента ( ОСОБА_1 ) призупинив надання послуг мобільного зв`язку за його телефонним номером.
Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ПрАТ «ВФ Україна» про захист прав споживача, стягнення моральної шкоди та упущеної вигоди. При цьому, суд виходив з недоведеності позивачем спричинення матеріальної та моральної шкоди саме діями або бездіяльністю відповідача. Також судом встановлено, що право відповідача на призупинення надання послуг мобільного зв`язку за номером телефону в зв`язку з виникненням заборгованості на особовому рахунку абонента (позивача) передбачене п. 8  ст. 38 Закону України «Про телекомунікації», Правилами надання та отримання телекомунікаційних послуг, затвердженими Постановою КМУ № 295 від 11 квітня 2012 року.
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін та відмовляючи в задоволені апеляційної скарги ОСОБА_1 згідно постанови від 26 лютого 2020 року апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість заявлених позовних вимог. 
Переглядаючи вказані рішення суду першої інстанції та апеляційного суду, Верховний Суд зазначив, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення упущеної вигоди та залишив рішення в цій частині без змін.
При цьому, скасовуючи рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, Верховний Суд зазначив, що при вирішенні вказаних вимог обставини справи встановлено неповно, а висновок апеляційного суду про залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди є передчасним та недостатньо обґрунтованим. При вирішенні вказаних вимог необхідно перевірити правомірність дій відповідача щодо припинення надання телекомунікаційних послуг позивачу, наявність моральної шкоди, причинний зв`язок між шкодою та діянням відповідача і вину останнього в її заподіянні, звернувши увагу на висновки викладені у пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц.
Переглянувши рішення суду першої інстанції з урахуванням вказівок Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. 
Відповідно до ч. 1 та п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема ст. 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.
Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Статтею 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Згідно з п.п. 18, 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Пунктом 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.
Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» термін «продукція» у цьому Законі вживається в значенні - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.
За змістом ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Отже, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Статті 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг
З наведеного вбачається, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.
Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц.
Колегія суддів враховує викладену правову позицію. Разом з тим, саме по собі право на відшкодування моральної шкоди за порушення цивільно-правового договору, в тому числі, і в разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, не звільняє позивача від обов`язку доведення причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача, факту завдання моральної шкоди, обґрунтування й доведення її розміру.
Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивач, що заявляє вимоги про відшкодування моральної шкоди зобов`язаний довести наявність складу цивільно-правового правопорушення, а саме, наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні, а також надати докази на підтвердження розміру завданої шкоди.
Свої вимоги про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 пов`язував із неправомірним припиненням надання послуг мобільного зв`язку за його номером телефону.
Відповідач свої дії по припиненню надання телекомунікаційних послуг ОСОБА_1 обґрунтовував наявністю заборгованості за надані послуги в сумі 549 870,31 грн.
Разом із тим постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2021 року у справі № 172/637/20 у задоволенні позову ПрАТ «ВФ Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані телекомунікаційні послуги в розмірі 549 870,31 грн. відмовлено з посиланням на те, що позивач не надав доказів, які б підтверджували укладення ним з відповідачем договору про надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв`язку № 395376389145 від 03 жовтня 2005 року, та доказів, які б свідчили про замовлення відповідачем послуги «Міжнародний роумінг», заборгованість за використання якої зазначена у рахунку за телекомунікаційні послуги, та те, що споживачу було завчасно надано всю вичерпну інформацію про послугу, на підставі якої споживач замовив таку послугу, зокрема на суму 549 870,31 грн.
 Заявляючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 посилався на те, що в зв`язку з припиненням надання послуг мобільного зв`язку за його номером телефону він зазнав значних душевних страждань, його нормальний уклад життя був порушений, довелося витрачати час на спілкування з працівниками відповідача у м. Дніпро та написання звернень до нього. Емоційний стан набагато погіршився, з`явилися періодичні головні болі коли він дізнався про розірвання контракту на 1 500 000,00 грн., що спричинило підрив довіри до його діяльності, приниження його ділової репутації та престижу.
Разом з тим, ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що погіршення  його емоційного стану та періодичні головні болі безпосередньо пов`язані з припиненням відповідачем надання послуг мобільного зв`язку за його номером телефону. 
Крім того, ОСОБА_1 жодним чином не навів обґрунтування визначеного ним розміру моральної шкоди 1 000 000,00 грн. 
Підставою даного позову ОСОБА_1 визначив завдання йому збитків у формі упущеної вигоди. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд відмов у задоволенні таких позовних вимог і рішення суду в цій частині було залишене без змін.
Також, слід враховувати, що посилаючись на безпідставне припинення надання йому послуг мобільного зв`язку ОСОБА_1 не порушував питання про відновлення відповідачем надання послуг мобільного зв`язку.
Оскільки ОСОБА_1 не довів факту завдання йому з боку відповідача моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні його позовних вимог до ПрАТ «ВФ Україна» про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Рішення суду першої інстанції вчастині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в цій частині - без змін.
Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «ВФ Україна» про відшкодування моральної шкоди залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 24 травня 2021 року
Суддя-доповідач
Судді