Номер провадження: 22-ц/813/2017/21 
Номер справи місцевого суду: 522/4306/20
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Дришлюк А. І.
Категорія: 57

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2021 року                                                                        м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,
при секретарі судового засідання Феленко В.В.,
розглянувши у м. Одесі справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2020 року за клопотанням представника ОСОБА_2 про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду – Таллінського окружного суду від 27 жовтня 2017 року по справі № 2-13-5799 ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 133 324, 37 Євро на відшкодування зайвого отриманого спільного майна, –

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника ОСОБА_2 про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду – Талліннського окружного суду від 27 жовтня 2017 року по справі № 2-13-5799 ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 133 324, 37 Євро на відшкодування зайвого отриманого спільного майна (а.с.1-4).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2020 року клопотання представника ОСОБА_2 про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду – Таллінського окружного суду від 27 жовтня 2017 року по справі № 2-13-5799 ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 133 324, 37 ( сто тридцять три тисячі триста двадцять чотири) євро на відшкодування зайвого отриманого спільного майна задоволено (а.с.79-84).
28 грудня 2020 року апеляційну скаргу на ухвалу Приморського районного суду від 14 грудня 2020 року зареєстровано канцелярією Приморського районного суду. Апелянт вважає дану ухвалу такою, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні та встановленні обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи. Апелянт стверджує, що судом першої інстанції не було враховано, що рішення ОСОБА_4 уїзного суду від 14.05.2019 року за позовом ОСОБА_1 проти ОСОБА_2 щодо додаткового розділу нерозподіленого спільного майна з витребуванню відшкодування збитків та пені, стягнуто з ОСОБА_5 . Апелянт звертає увагу на те, що наявне інше рішення Таллінського окружного суду від 25.11.2020 року, за яким стягненню з ОСОБА_2 підлягають грошові кошти у розмірі 146 33 Євро як компенсацію у розмірі ј частини від спільного майна, то таке рішення підлягає обов`язковому врахуванню при розгляді судом клопотання стягувача ОСОБА_2 про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, оскільки свідчить про взаємозалік майнових вимог один до одного. На думку апелянта, суд дійшов висновку про передчасність примусового виконання рішення про стягнення з ОСОБА_1 133 812,69 Євро та заборонив примусове виконання рішення іноземного суду Естонської республіки. Проте, як вважає апелянт, суд першої інстанції проігнорував зазначені обставини та не врахував наявність зазначених рішень судів Естонської республіки при постановленні оскаржуваної ухвали. В апеляційній скарзі просить суд скасувати ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 14 грудня 2020 року (а.с.98-106).
12.05.2021 року від ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення на апеляційну скаргу, в яких апелянт зазначив, що в зв`язку з тим, що в ході розгляду справи відбулось фактичне виконання рішення іноземного суду – Таллінського окружного суду від 27.10.2017 року по справі № 2-13-5799, що має важливе значення для правильного вирішення спору. При цьому апелянт посилається на наявність рішення ОСОБА_6 повітового суду від 14.05.2019 року по справі № 2-18-3761 за позовом ОСОБА_1 проти ОСОБА_2 щодо додаткового розділу нерозподіленого спільного майна з затребуваністю відшкодування збитків та пені, стягнуто з ОСОБА_5 . Вказане рішення залишено без змін рішенням Таллінського окружного суду від 25.11.2020 року по справі № 2-18-3761 в частині, що стосується стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини спільного майна, а саме грошових коштів в розмірі 146 333 Євро. На виконання вказаного рішення було судовим виконавцем Хар`юрського робочого округу Прііт Петер розпочате виконавче провадження № 023/2021/566 щодо ОСОБА_2 . З огляду на це судовим виконавцем ОСОБА_7 в рамках виконавчого провадження № 034/2018/296 було зараховано заборгованість ОСОБА_1 у розмірі 132 895,88 Євро рішенням Хар`юрського повітового суду від 14.05.2019 року у цивільній справі № 2-18-3761, що підтверджується довідкою судового виконавця ОСОБА_7 від 19.04.2021 року по виконавчому провадженню № 034/2018/2698. Відповідно до зазначеної довідки від 19.04.2021 року виконавче провадження № 034/2018/296 розпочато на суму 134746 Євро, боржник сплатив 1850,12 Євро, у зв`язку з чим залишок заборгованості склад 132895,88 Євро, який було зараховано рішенням Хар`юрського повітового суду від 14.05.2019 року у цивільній справі № 2-18-3761. В подальшому рішенням про закінчення виконавчого провадження від 27.04.2021 року по виконавчому провадженню № 034/2018/296 було припинено виконавче провадження. Отже, апелянт зазначає, що в результаті виконання іншого рішення Таллінського окружного суду від 25.11.2020 року по справі № 2-18-3761 за яким стягненню з ОСОБА_2 підлягають грошові кошти в розмірі 146 333 Євро як компенсацію у розмірі 1/2 частини від спільного майна, відбулось повне виконання рішення Таллінського окружного суду від 27 жовтня 2017 року по справі № 2-13-5799, дозвіл на примусове виконання якого надано ухвалою Приморського районного суду м. Одеси віл 14.12.2020 року.
07.05.2021 року від представник ОСОБА_2 – ОСОБА_8 надійшов відзив на апеляційну скаргу. В своєму відзиві представник заявника зазначає, що боржник зняв усі кошти зі своїх рахунків задля уникнення виконання рішення суду. Україна є вже третьою країною, де Стягувач має намір виконати рішення іноземного суду. Боржник постійно встигає уникнути виконати рішення суду та знімає кошти із усіх банківських рахунків. Представник заявника зазначає, що посилання представника боржника на п. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 12 від 24.12.1999 року «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» є безпідставними. Зокрема, представник заявника зазначає, що постанова приймалась під час дії ЦПК України від 1963 року, за положеннями якої не було передбачено іншого альтернативного порядку визнання та виконання рішень іноземних судів, аніж той, що передбачений міжнародним договором. При цьому представник заявника зазначає, що ст. 465 ЦПК України 2004 року передбачає альтернативний порядку подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду. Представник заявника вважає, що судом першої інстанції було вірно зазначено, що ст. 468 ЦПК України та ст. 43 Договору передбачені підстави для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, однак боржником не зазначено жодної з передбачених підстав для відмови у задоволенні клопотання стягувача. Тому представник заявника зазначає, що оскаржуване рішення суду є вірним.
В судовому засіданні 03.06.2021 року представник відповідача – ОСОБА_9 просив задовольнити апеляційну скаргу. 
Представник ОСОБА_2 – ОСОБА_8 надіслав клопотання про відкладення розгляду справи. Своє клопотання представник обґрунтовував тим, що подані апелянтом документи викликають сумніви в їх достовірності, а для більш детального з`ясування обставин потрібен час, оскільки справа має велике значення для заявника (стягувача), а також існує необхідність зобов`язати апелянта надати оригінали вказаних документів. Крім того, представник заявника посилався на те, що приймає участь в іншому судовому засіданні в Овідіопольському районному суді Одеської області як представник відповідача.
Вказане клопотання про відкладення розгляду справи було відхилено апеляційним судом з огляду на те, що наявні матеріали цивільної справи є достатніми для продовження розгляду справи по суті, а в попередньому судовому засіданні 13.05.2021 року розгляд справи вже відкладався за клопотанням представника ОСОБА_2 – ОСОБА_8 для ознайомлення з матеріалами справи та дата наступного судового засідання – 03.06.2021 року була узгоджена зі сторонами. Відповідно відхиляються посилання сторони на зайнятість в іншому судовому засіданні. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що рішення Талліннського окружного суду від 27 жовтня 2017 року добровільно боржником не виконано та при розгляді клопотання про визнання та надання дозволу на виконання на території України вищевказаного рішення суду обставин передбачених ст. 468 ЦПК України та ст. 43 Договору, які б перешкоджали виконанню рішення іноземного суду, не встановлено, то суд дійшов висновку, що клопотання є законним та обґрунтованим, а вказане рішення таким, що підлягає примусовому виконанню на території України.
Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та, частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає необхідним зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів справи рішенням Талліннського окружного суду від 27 жовтня 2017 року відмінено рішення Хар`юського повітового суду від 14 лютого 2017 року в частині, якій повітовий суд визначив вартість грошових коштів на розрахункових рахунках подружжя станом на момент закінчення спільності майна, визначив в складі діленого спільного майна компенсацію в більшій сумі ніж 396 250 Євро, і присудив з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію в сумі, що більша ніж 134 746 Євро. Винесено за відміненою частиною нове рішення, яким включено в склад спільного майна компенсацію в розмірі 396 250 Євро і присуджено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію у розмірі 134 746 євро на відшкодування надміру отриманого спільного майна. Позов і зустрічний позов задоволено частково, окрім іншого, в частині присудження з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 134 746 євро на відшкодування зайвого отриманого спільного майна. Рішення Талліннського окружного суду від 27 жовтня 2017 року набрало чинності 19 лютого 2018 року і підлягає виконанню (т. 1, а.с. 6-12, 13-33).
Відповідно до нотаріально завіреної довідки від 17 липня 2019 року на примусовому виконанні у судового виконавця ОСОБА_7 перебуває виконавча справа за № 034/2018/296 щодо виконання рішення Талліннського окружного суду від 27 жовтня 2017 року. У ході виконання вказаного рішення, з боржника ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто грошові кошти у розмірі 933, 31 євро (т. 1, а.с. 35,36). 29 липня 2019 року виконавче провадження в справі № 034/2018/296 було зупинено (т. 1, а.с. 38, 39-40). 
Рішенням Таллінського окружного суду від 25.11.2020 року в справі № 2-18-3761 було скасовано рішення ОСОБА_6 повітового суду від 14.05.2019 року у частині, у якій повітовий суд вважає нерухоме майно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 повіт (реєстраційна частина № 292701 Земельного кадастру) спільним майном і припинив власність подружжя щодо цього майна шляхом продажу майна судовим приставом на відкритих торгах відповідно до процедури, встановленої Кодексом виконавчого провадження, а також розподілити гроші від продажу в рівних частинах між сторонами. Ухвалити щодо скасованої частини нове рішення, за яким залишити без задоволення позов ОСОБА_10 до ОСОБА_11 щодо розгляду зазначеного нерухомого майна як спільного майна та поділу його як спільного майна. Повний текст резолютивної частини є таким: задовольнити позов частковою. Включити компенсацію за це зменшення у сумі 292666 Євро до спільного майна на підставі пункту 3 параграфу 34 Сімейного кодексу. Присудити відповідачу ОСОБА_11 виплатити на користь позивача ОСОБА_10 компенсацію у розмірі 1/2 частини від спільного майна, зазначеного у пункті 5.2, тобто 146 333 Євро. Залишити без задоволення вимогу позивача щодо пені від основної суми 146 333 Євро, починаючи від подання позову 09.03.2018 року до його виконання за ставкою, передбаченою у другому реченні ст. 1 параграфу 113 Закону про боргове право. Виключити нерухомість за адресою: АДРЕСА_1 повіт (реєстраційна частина № 292701) зі спільної власності. Скасувати заходи забезпечення позову – попередню нотатку, внесену до третього розділу реєстраційної частини за № 292701 Земельного кадастру, застосовану ухвалою ОСОБА_6 повітового суду від 24.05.2019 року щодо забезпечення вимоги про поділ спільного майна, поданої у цивільній справі № 2-18-3761 (т. 2, а.с. 42-52, 53-64). Належним чином завірений переклад вказаного рішення був наданий апелянтом в процесі розгляду апеляційної скарги.
На виконання вказаного рішення судом виконавцем Хар`юрського робочого округу ОСОБА_12 було розпочато виконавче провадження № 023/2021/566. 
Відповідно до довідки від 19.04.2021 року судового виконавця ОСОБА_7 в рамках виконавчого провадження № 034/2018/296 було зараховано заборгованість ОСОБА_1 у розмірі 132 895388 Євро рішенням ОСОБА_6 повітового суду від 14.05.2019 року в справі № 2-18-3761.
Рішенням про закінчення виконавчого провадження від 27.04.2021 року по виконавчому провадження № 034/2018/296 судовим виконавцем ОСОБА_7 припинено виконавче провадження, яке розпочато 21.02.2018 року стосовно ОСОБА_3 за виконавчою справою № 034/2018/296.
Крім іншого, в матеріалах справи міститься ухвала Санкт-Петербурзького міського суду від 27 червня 2019 року в справі № 13-138/19, якою задоволено клопотання ОСОБА_2 та надано дозвіл на примусове виконання рішення Талліннського окружного суду від 27 жовтня 2017 року в справі № 2-13-5799 (т. 1, а.с. 115-118).
Відповідно до нотаріально завіреної довідки від 28 травня 2020 року на примусовому виконанні в Східному відділі судових приставів УФССП Росії по Санкт-Петербургу знаходиться виконавче провадження відносно ОСОБА_3 № 223126/19/78016-ИП від 24 вересня 2019 року на підставі виконавчого листа № ФС №000473137 від 03 вересня 2019 року, який виданий на підставі ухвали Санкт-Петербурзького міського суду від 22.08.2019 року (т. 1, а.с. 159,160).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_13 на території України має банківській рахунки, відкриті в банках України, а саме АТ КБ «Приватбанк», АТ «Сбербанк», ПАТ «Державний експортно-імпортний банк», АТ «Ощадбанк» (т. 1, а.с. 202,204,207,209).
Відповідно до ч. 1 ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. А за ст. 82 вказаного Закону визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.
Процедура визнання рішення іноземного суду регулюється розділом IX ЦПК України
Відповідно до ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.
Стаття 465 ЦПК України встановлює, що клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається до суду безпосередньо стягувачем (його представником) або відповідно до міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, іншою особою (її представником). Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, передбачено подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду через органи державної влади України, суд приймає до розгляду клопотання, що надійшло через орган державної влади України.
Стаття 9 Конституції України встановлює, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 ЦПК України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.
Відповідно до ч. 2 ст. 41 договору між Україною та Естонською Республікою про правову допомогу та правові відносини в цивільних та кримінальних справах від 15.02.1995 року, який був ратифікований Україною 22.11.1995 року, набрав чинності 17.06.1996 року та є чинним на теперішній час, клопотання про дозвіл виконання подається до суду, що виніс рішення по першій інстанції, який супроводжує його до суду, компетентного винести рішення у клопотанні.
У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» судам роз`яснено: у випадках, коли клопотання, яке згідно з установленим порядком обов`язково має подаватись лише через суд (арбітраж), що постановив рішення, або через відповідний центральний орган Договірної Сторони, подано безпосередньо компетентному суду України, останній відмовляє в його прийнятті на підставі пункту статті 136 ЦПК України 2004 року, оскільки за таких умов воно не може бути предметом судового розгляду. Разом з тим, якщо клопотання, з яким сторона у справі мала право звернутися безпосередньо до компетентного суду України, направлено зазначеному суду через центральний чи інший орган Договірної Сторони, це не є перешкодою для розгляду даного клопотання.
Отже, міжнародним договором передбачено, що клопотання про дозвіл на виконання рішення суду подається до суду, що виніс рішення у справі в першій інстанції, який супроводжує його до суду, компетентного винести рішення по клопотанню. До аналогічних висновків дійшов КЦС ВС в постанові від 22.02.2018 року в справі № 752/13371/17.
Враховуючи вище наведене, оскільки міжнародним договором про правову допомогу та правові відносини в цивільних та кримінальних справах, укладеним між Україною та Естонською Республікою, передбачений порядок подання клопотання про визнання рішення іноземного суду – безпосередньо до суду, що виніс рішення по першій інстанції, який супроводжує його до суду, компетентного винести рішення у клопотанні, що, однак, не було вчинено заявником в даній справі, апеляційний суд скасовує оскаржувану ухвалу та повертає матеріали звернення заявнику для звернення до компетентного суду. З огляду на вказане апеляційний суд приймає до уваги відповідні доводи апеляційної скарги.
Інші доводи апеляційної скарги, з врахуванням встановлених обставин справи та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, не впливають на вирішення правової ситуації в апеляційному порядку.
Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а суд першої інстанції порушив норми процесуального права, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, оскаржувану ухвалу скасовує та повертає матеріали звернення заявнику для звернення до компетентного суду. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2020 року - скасувати, матеріали звернення повернути заявнику для звернення до компетентного суду.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду                                 А.І. Дришлюк

                                                                               Р.Д. Громік

                                                                       М.М. Драгомерецький 

Повний текст цієї постанови складено 14 червня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду                        А.І. Дришлюк

03.06.2021 року                                                                 м. Одеса