ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/401/21 Справа № 186/81/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кривошея С. С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Петешенкової М.Ю., Городничої В.С.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 26 травня 2020 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, інфляційних втрат, процентів за користування грошима та 3% річних від простроченої суми позики,-

ВСТАНОВИЛА:
У січні 2020 року до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, інфляційних втрат, процентів за користування грошима та 3% річних від простроченої суми позики.
Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 26 травня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про про стягнення матеріальної шкоди, інфляційних витрат, процентів за користування грошима та 3% річних від простроченої суми позики - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат за період з 21 січня 2017 року по 01 січня 2019 року в розмірі 6534 гривні 54 копійки та три проценти річних за договором позики від 01 червня 2012 року, нарахованих за період з 13 липня 2018 року по 10 січня 2020 року включно, в розмірі 1325 гривень 55 копійок, а всього стягнути 7860 гривень 09 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , 220 гривень 29 копійок судового збору, сплаченого позивачем при пред`явленні позову до суду.
В задоволенні решти позовних вимог — відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2020 року по справі №186/81/19 в частині відмови в стягненні процентів за користування грошима -скасувати та ухвалити в цій частні нове судове рішення, яким стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти в розмірі 9 000 грн. за договором позики від 01 червня 2012 року, та рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2020 року по справі №186/81/19 в частині інфляційних втрат та трьох процентів річних змінити, та стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати (інфляційне збільшення) на прострочені, але стягнуті в примусовому порядку кошти в розмірі 19 651, 23 грн, та три процента річних за договором позики від 01 червня 2012 року в розмірі 1348,77 грн, а всього 21 000, 00грн.
Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 26 травня 2020 року від інших учасників справи до суду не надходило.
Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 01 червня 2012 року отримав від позивача ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 30000,00 грн., які зобов`язався повернути за першою вимогою.
14 січня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача ОСОБА_2 з вимогою про повернення боргу.
У зв`язку з неповерненням позики, 02 липня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення суми позики за вказаною розпискою у розмірі 30000,00 грн. Разом з тим, позовних вимог про стягнення процентів, суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також річних процентів від простроченої суми  ОСОБА_1 не заявляв.
Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 30000,00 грн., у зв`язку з невиконанням зобов`язань згідно розписки від 01 червня 2012 року, складеної на підтвердження позики та в рахунок повернення понесених судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 300,00 грн., а всього стягнуто 30300,00 грн.
Відповідно до листа №7154 від 03 жовтня 2019 року Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області встановлено, що з ОСОБА_2 на підставі виконавчого листа №186/1064/14-ц, виданого 18 грудня 2014 року Першотравенським міським судом Дніпропетровської області було стягнуто та перераховано на користь ОСОБА_1 наступні грошові кошти: 7,30 грн. (платіжне доручення № 215 від 08 липня 2016 року); 27,42 грн. (платіжне доручення № 283 від 31 серпня 2016 року); 27,42 грн. (платіжне доручення № 277 від 14 вересня 2016 року); 16,75 грн. (платіжне доручення № 329 від 12 жовтня 2016 року); 16,75 грн. (платіжне доручення № 391 від 11 листопада 2016 року); 16,75 грн. (платіжне доручення № 29 від 01 лютого 2017 року); 16,75 грн. (платіжне доручення № 48 від 02 березня 2017 року); 16,75 грн. (платіжне доручення № 78 від 15 березня 2017 року); 16,75 грн. (платіжне доручення № 112 від 11 квітня 2017 року); 16,75 грн. (платіжне доручення № 153 від 18 травня 2017 року); 16,75 грн. (платіжне доручення № 186 від 09 червня 2017 року); 16,75 грн. (платіжне доручення № 230 від 13 липня 2017 року); 16,75 грн. (платіжне доручення № 246 від 06 вересня 2017 року); 16,75 грн. (платіжне доручення № 282 від 20 вересня 2017 року); 16,75 грн. (платіжне доручення № 310 від 11 жовтня 2017 року); 16,75 грн. (платіжне доручення № 351 від 29 листопада 2017 року); 16,75 грн. (платіжне доручення № 379 від 22 грудня 2017 року); 16,75 грн. (платіжне доручення № 19 від 19 січня 2018 року); 16,75 грн. (платіжне доручення №52 від 15 лютого 2018 року); 16,75 грн. (платіжне доручення №94 від 14 березня 2018 року); 67,82 грн. (платіжне доручення №1066 від 21 вересня 2018 року); 87,20 грн. (платіжне доручення №1898 від 31 жовтня 2018 року); 76,30 грн. (платіжне доручення №2817 від 05 грудня 2018 року); 76,30 грн. (платіжне доручення №2883 від 10 грудня 2018 року).
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.
Враховуючи наведені норми закону колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування наслідків ст.625 ЦК України до даних правовідносин з огляду на непогашення суми боргу в повному обсязі на час розгляду справи.
Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення трьох процентів річних на суму заборгованості за договором позики за період з 13 липня 2018 року по 10 січня 2020 року у загальному розмірі 1325,55 грн.
Між тим, з урахуванням заяви відповідача про застосування строку позовної давності, необхідно встановити, чи дотримано строки позовної давності при розрахунку інфляційних втрат.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Як вбачається з матеріалів справи даний позов направлено до суду 21 січня 2020 року за стягненням інфляційних втрат за період з 01 січня 2017 року по вересень 2019 року включно, що виходить за межі строку позовної давності, тому у задоволені позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат за договором позики за період з 01 січня 2017 року по 21 січня 2017 року слід відмовити, у зв`язку зі спливом строку позовної давності.
Отже, судом першої інстанції правильно визначено період який необхідно розраховувати інфляційні втрати, а саме: з 21 січня 2017 року по 01 січня 2019 року та стягнуто 6534,54 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення процентів за договором позики, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що записи відповідача на розписці, не дають можливості суду встановити факт наявності домовленості між сторонами договору позики, про сплату процентів в розмірі 1000,00 грн. щомісячно, на постійній щомісячний основі, початок та закінчення періоду їх нарахування.
Тобто, у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення процентів за договором позики відмовлено, у зв`язку з їх безпідставністю.
Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 26 травня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді М.Ю. Петешенкова 

                                                                В.С.Городнича