КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
            
справа №369/4035/16-ц                                                                  головуючий у суді І інстанції: Усатов Д.Д.
провадження №22-ц/824/8162/2021                                             головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.             
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
25 травня 2021 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді:                                              Сушко Л.П.,  
суддів:                                                           Гаращенка Д.Р., Сліпченка О.І.,
секретар судового засідання:                               Спеней О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від05 березня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ в натурі частини земельної ділянки,
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до   ОСОБА_1 про виділ в натурі частини земельної ділянки.
Свої вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її брат ОСОБА_3 , на випадок своєї смерті заповів все свої майно позивачу ОСОБА_2 ..
На момент смерті ОСОБА_3 проживав разом зі своєю дружиною відповідачем по справі ОСОБА_1 , яка на момент його смерті вважалась непрацездатною особою, що зумовлено її пенсійним віком. В зв`язку з чим на підставі ч.1 ст.1241 ЦК України, ОСОБА_4 є спадкоємицею Ѕ частки всього майна, яке належало брату позивача ОСОБА_3 на момент його смерті незалежно від наявності заповіту.
ОСОБА_2 звернулась до Києво-Святошинськох районної державної нотаріальної контори в межах заведеної спадкової справи № 369/2009 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з чим їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з чим ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про визнання прав власності. За наслідками розгляду вищевказаного позову за ОСОБА_2 було визнано право власності на Ѕ частку будинку АДРЕСА_1 .
У 2015 році ОСОБА_2 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом про визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач зазначає, що на даний час вона є власником Ѕ частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.10.2015 року у цивільній справі № 369/8871/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Києво-Святошинської державної нотаріальної контори Панікар В.М. від 17.07.2013, зареєстрованого в реєстрі № 1-1490 власником Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 . Власником іншої Ѕ частини земельної ділянки та будинку за адресою: АДРЕСА_1 є відповідач у справі ОСОБА_1 .
Згідно Державного акту на право приватної власності на землю та технічної документації розмір земельної ділянки становить 0,0698 га, 19,85 метрів завширшки та 34,96 метрів завдовжки.
Позивач вважає обґрунтованим, виділення їй в натурі земельної ділянки 9,925 метрів завширшки та 34,96 метрів завдовжки зі сторони ОСОБА_5 (від В до Г на плані зовнішніх меж земельної ділянки відповідно до державного акту на право приватної власності на землю № 3564 від 19 вересня 2000 року).
Також позивач наголошує, що ОСОБА_1 відмовляється здійснювати поділ земельної ділянки в натурі у позасудовий спосіб. Відмовляється підписувати технічну документацію, що заважає оформленню ОСОБА_2 права власності на вищезазначену земельну ділянку.
Посилаючись на вищевикладене позивач просила суд, ухвалити рішення яким:
- виділити в натурі ОСОБА_2 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 розміром: 9,925 метрів завширшки зі сторони ОСОБА_5 (від А до Г на плані зовнішніх меж земельної дялянки відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю № 3564 від 19 вересня 2000 року) та 34,96 метрів завдовжки від земель загального користування по АДРЕСА_1 (від Б до В на плані зовнішніх меж земельної ділянки відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю № 3564 від 19 вересня 2000 року) до земельної ділянки ОСОБА_6 (від Г до А на плані зовнішніх меж земельної ділянки відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю № 3564 від 19 вересня 2000 року). Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати.
23.11.2016 року представником позивача ОСОБА_7 подано через канцелярію суду уточнену позову заяву в якій остаточно просив суд: виділити в натурі ОСОБА_2 Ѕ частину земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 в межах вказаних точок координат: точка 3 (х:5568985,8270 у: 3356900,3280), точка 2 (х:5568995,7800 у: 3356900,8800), точка 4 (х: 5568988,7410 у:3356865,1620 ) точка 5 (х: 5568998,5760 у: 3356865,7980). Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від05 березня 2021 року задоволено позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ в натурі частини земельної ділянки. Виділено в натурі ОСОБА_2   співвласнику житлового будинку «А» з прибудовою «А1» та верандою «а» в ізольоване користування належну їй 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 349,0 кв.м., відповідно до варіанту № 5 (з визначенням компенсації за будівлі домоволодіння), визначеного висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи № 1667/17-42/19400?19402/20-42 від 31.07.2020 року (додаток 3 до висновку, варіант 5) площа земельної ділянки розташована в таких межах:
- від точки А, що розташована на лінії межі земельної ділянки з боку АДРЕСА_2 і ділить відрізок 1- 6 довжиною 15,96 м на два відрізки 1-А довжиною 10,69 м та А-6, довжиною 5,27 м до точки Д, по ламаній лінії /А-Б-В-Г-Д/ довжиною /23,11+3,36+3,19+1,51/ м;
- від точки Д до точки Е по лінії поділу житлового будинку на квартири;
- від точки Е, що розташована на тильній межі житлового будинку та точкою поділу житлового будинку на квартири по ламаній лінії Е-Є-Ж довжиною /2,28,+0,65/ м до точки Ж, що ділить відрізок 3-4 (19,85 м) на два відрізки 3-Ж довжиною 8,22 м та Ж-4 довжиною в 11,63 м;
- від точки Ж до точки А по лініям межі земельної ділянки довжино Ж-3-2-1-А довжиною /8,22+12,24+23,08+10,69/ м.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 компенсацію вартості будівель вбиральні «Г» та сараю «Д» в розмірі 30151 грн., що становить 6,05 % від вартості будівель і споруд домоволодіння.
Виділено в натурі ОСОБА_1 співвласнику житлового будинку «А» з прибудовою «А1» та верандою «а» - в ізольоване користування належну їй 1/2 частину земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 349,0 кв.м., відповідно до варіанту № 5 (з визначенням компенсації за будівлі домоволодіння), визначеного висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи № 1667/17-42/19400?19402/20-42 від 31.07.2020 року (додаток 3 до висновку, варіант 5), площа земельної ділянки розташована в межах:
- від точки А, що розташована на лінії межі земельної ділянки з боку АДРЕСА_2 і ділить відрізок 1-6 довжиною 15,96 м на два відрізки 1-А довжиною 10,69 м та А-6, довжиною 5,27 м до точки Д, по ламаній лінії /А-Б-В-Г-Д/ довжиною /23,11+3,36+3,19+1,51/ м;
- від точки Д до точки Е по лінії поділу житлового будинку на квартири;
- від точки Е, що розташована на тильній межі житлового будинку та є точкою поділу житлового будинку на квартири по ламаній лінії Е-Є-Ж довжиною /2,28,+0,65/ м до точки Ж, що ділить відрізок 3-4 (19,85 м) на два відрізки 3-Ж довжиною 8,22 м та Ж-4 довжиною в 11,63 м;
- від точки Ж, до точки А по лінії зовнішніх меж земельної ділянки по ламаній лінії Ж-4-5-6-А довжиною /11,63+34,96+3,95+5,27/ м;
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість компенсації за гараж «Е» в розмірі 68856 грн., що становить 13,80 % від вартості будівель та споруд домоволодіння в цілому. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату судового збору в розмірі 551,21 грн. витрати на проведення експертизи в розмір 5284,80 грн..
Не погодившись із вказаним судовим рішенням  ОСОБА_1 подала  апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, і неправильне застосування судом норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким виділити в натурі їй земельну ділянку відповідно до варіанту №4 визначеного висновком експерта.
Вказує, що розмір компенсації для апелянта є фінансово неспроможним, оскільки є пенсіонеркою та не має змоги щодо сплати даної суми компенсації. В судовому засіданні відповідач (апелянт) заперечувала та наголошувала на тому, що для неї це досить великий розмір компенсації, яку вона не має можливості виплатити на користь позивача. Окрім того, апелянт вважає за доцільним здійснити поділ спірної земельної ділянки в натурі відповідно до № 4 варіанту розподілу земельної ділянки, який був би більш доцільним та прийнятним. Відповідно до № 4 варіанту розподілу гараж літера «Е» залишається у власності позивача. Адже позивачу належить гараж літера «Е» на підставі судового рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.05.2014року у справі № 369/10007/13-ц. Враховуючи даний факт, доцільним і прийнятним здійснити розподіл земельної ділянки так, щоб частина земельної ділянки, на якій побудований гараж літера «Е» була виділена в натурі саме позивачу. 
Зазначає, що у разі звернення до суду з позовом про припинення права позивача на частку у спільному майні шляхом виплати йому компенсації та визнання права власності в цілому на майно за відповідачем, суд задовольнить позов лише в разі, якщо встановить, що з огляду на майновий стан відповідача, сплата позивачу компенсації не буде для відповідача надмірним тягарем. Вказаний висновок також підтверджується практикою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 16.05.2016 у справі № 484/4423/14-ц. Отже, позитивне вирішення вказаного спору прямо залежить від майнового стану іншого співвласника та вартості частини майна, що відповідає частці позивача. Також посилалась на постанову Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15.
ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, у просила апеляційну скаргу залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. 
Вирішуючи даний спір, і задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що з огляду на вимоги чинного законодавства та фактичний порядок користування спірною земельною ділянкою, який склався між її співвласниками, приймаючи до уваги Висновок судової експертизи, суд вважав за можливе при вирішенні питання про виділ в натурі частини земельної ділянки, обрати саме варіант № 5 поділу спірної земельної ділянки в натурі запропонованого експертом та який зображено на схемі в Додатку №3 до висновку, оскільки даний варіант є найбільш доцільним та прийнятним.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Суб`єктами права спільної власності на земельну ділянку можуть бути громадяни та юридичні особи, а також держава, територіальні громади. Суб`єктами права спільної власності на земельні ділянки територіальних громад можуть бути районні та обласні ради.
Відповідно до ст. 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає: а) при добровільному об`єднанні власниками належних їм земельних ділянок; б) при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; в) при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами; г) за рішенням суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).
Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до ч.  3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
Відповідно до роз`яснень Пленум Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо.Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію. При пред`явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо.
Відповідно до постанови Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс15 при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер рідний брат позивача у справі - ОСОБА_3 .
На випадок смерті, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 заповів усе своє майно позивачу ОСОБА_2 .
Оскільки відповідач ОСОБА_1 , яка є дружиною спадкодавця, на момент його смерті вважалася непрацездатною особою, що зумовлено її пенсійним віком, то на підставі ч. 1 ст. 1241 ЦК України , вона успадковує, незалежно від змісту заповіту, половину всього майна, яке належало ОСОБА_3 на момент його смерті.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Києво-Святошинської державної нотаріальної контори від 17 липня 2013 року на підставі заповіту, посвідченого 17 лютого 2009 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу, спадкоємцем Ѕ частини майна вказаного в заповіті є позивач - ОСОБА_2 ..
Вказані вище обставини, встановлені рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області, яке набрало законної сили від 14 травня 2014 року ухваленого у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна в натурі.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/8871/15-ц (провадження 2/369/3711/15) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права влансоті на земельну ділянку, від 15.10.2015 року, яке набрало законної сили 26.10.2015 року, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0698 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
На підтвердження своїх доводів щодо можливості виділу часток в натурі та визначення конкретного варіанту поділу будинку в натурі між співвласниками та виділу їм земельної ділянки представником позивача заявлено клопотання про призначення в справі експертизи.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 січня 2017 року в справі призначена судова будівельно-технічна експертиза, на вирішення якої поставлено наступне питання: які варіанти поділу земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 можливо визначити відповідно до Ѕ часток співвласників ОСОБА_2  та ОСОБА_1 з підготування у необхідних випадках відповідних пропозицій щодо переобладнання житлового будинку, а також визначення грошової компенсації власнику, частка якого в натурі після поділу зменшилась. Провадження у справі було зупинено.
20.08.2020 року до суду надійшов висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи № 1667/17-42/19400-19402/20-42 від 31.07.2020 року (а.с. 76-127).
З наданого висновку вбачається, що розділити земельну ділянку, загальною площею 698,0 кв.м. (0,0698 га) по АДРЕСА_2 , виходячи з ідеальних часток співвласників житлового будинку (позивачу та відповідачу по Ѕ частині земельної ділянки ( згідно рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.10.2015 року) вбачається можливим та експертом запропоновано шість варіантів поділу домоволодіння.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову та застосування варіант №5 поділу спірної земельної ділянки в натурі запропонованого експертом у висновку судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи, оскільки співвласники не досягли згоди щодо порядку користування спільним майном, а варіант №5 запропонований проведеною експертизою не порушує права співвласників, враховує частки кожного власника у праві спільної часткової власності та їх не змінює. Крім того саме такий варіант розподілу може в подальшому зменшити ризики нових конфліктів щодо користування земельними ділянками, оскільки фактично ділить земельну ділянку на дві рівні половини, в ньому відсутні сервітути та окремо виділені частки земельних ділянок для одного власника для яких власнику необхідно облаштовувати два різни входи.
Доводи апеляційної скарги про те, що необхідно здійснити поділ спірної земельної ділянки в натурі відповідно до № 4 варіанту розподілу земельної ділянки, який був би більш доцільним та прийнятним. Відповідно до № 4 варіанту розподілу гараж літера «Е» залишається у власності позивача. Адже позивачу належить гараж літера «Е» на підставі судового рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.05.2014року у справі № 369/10007/13-ц. Враховуючи даний факт, доцільним і прийнятним здійснити розподіл земельної ділянки так, щоб частина земельної ділянки, на якій побудований гараж літера «Е» була виділена в натурі саме позивачу, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки суд першої інстанції врахував баланс інтересів кожного із співвласників, а тому право ОСОБА_1 на користування частиною земельної ділянки не порушено.
Доводи апеляційної скарги про те, щоу разі звернення до суду з позовом про припинення права позивача на частку у спільному майні шляхом виплати йому компенсації та визнання права власності в цілому на майно за відповідачем, суд задовольнить позов лише в разі, якщо встановить, що з огляду на майновий стан відповідача, сплата позивачу компенсації не буде для відповідача надмірним тягарем, і вказаний висновок також підтверджується практикою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 16.05.2016 року у справі № 484/4423/14-ц, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки у справі, на яку посилається відповідач, судом стягнуто грошову компенсацію у розмірі 181543,00 грн., що значно більша суми, яку стягнуто із відповідача у даній справі, а саме 38705,00грн. (з зарахуванням зустрічних однорідних вимог). Суд апеляційної інстанції вважає, що зазначена сума не є для відповідача надмірним тягарем, з урахуванням того, що тотожні суми сплачуються сторонами за послуги адвоката за участь та ведення зазначеного спору у суді.
Посилання у апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки у справі, на яку посилається відповідач, судом стягнуто грошову компенсацію у розмірі 13965 доларів США, а у даній справі з ОСОБА_1 стягнутовартість компенсації за гараж «Е» в розмірі 68856 грн., що становить 13,80 % від вартості будівель та споруд домоволодіння в цілому( з зарахуванням зустрічних однорідних вимог складає 38705,00грн.), а тому вказана суми компенсацій у постанові не є релевантними з розмірами компенсації у даній справі, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції не приймає її до уваги.
Доводи апеляційної скарги про те, що розмір компенсації для апелянта є фінансово неспроможним, оскільки є пенсіонеркою та не має змоги щодо сплати даної суми компенсації, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки на підставі ст. 601 ЦК України відповідачу необхідно буде сплатити компенсацію позивачу у розмірі 38705,00 грн., що не свідчить про надмірний тягар. Крім того, з матеріалів справи встановлено, що відповідач користувалась оплачуваними послугами адвоката, що свідчить про відсутність у неї скрутного матеріального становища. 
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні,  не спростовують.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача було порушено відповідачем.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. 317, 319, 356, 358 ЦК України.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від05 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «26» травня 2021 року.
 
Головуючий суддя	Л.П. Сушко      	
Судді	О.І. Сліпченко      	
   	Д.Р. Гаращенко