ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Постанова
Іменем України

12 травня 2021 року м. Херсон
Номер провадження: №22-ц/819/690/21 
Єдиний унікальний номер справи: 766/5129/17
Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:
головуючого – Радченка С.В.,
суддів:  Вейтас І.В., Кузнєцової О.А.
розглянувши у порядку письмового провадженняапеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 25 червня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Прохоренко В.В., у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанці.
У березні 2017 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 28.12.2013 року вона дала в борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 3 600 грн, які остання зобов`язалася повернути в строк до 25.03.2014 року зі сплатою відсотків за користування коштами у розмір 10% щомісячно, про що складено розписку. Крім того, ОСОБА_1 надала в борг ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі: 4000 грн згідно розписки від 10.01.2014 року, 5200 грн згідно розписки від 29.01.2014 року, 4000 грн згідно розписки від 15.02.2014 року, 3500 грн згідно розписки від 05.03.2014 року, вказані кошти відповідач зобов`язалась повернути в строк до 25.03.2014 року та у випадку не повернення коштів у строки, вказані в розписках, сплатити ОСОБА_3 5% щомісячно за період прострочення. У встановлений розписками строк відповідачка грошові кошти не повернула. Посилаючись на наведене, з уточненнями, остаточно просила стягнути зі ОСОБА_2 на її користь заборгованість за договорами позики у розмірі 110496,8 грн., яка складається з: 20 300,00 грн. – сума основного боргу, 69 670 грн. – прострочені відсотки по борговим зобов`язанням, 20 526,8 грн. – інфляційні втрати та понесені судові витрати. 
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 25 червня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 53 368,80 грн, з яких: 18,160,00 грн – сума основного боргу, 2 338,04 грн – 10% річних за користування грошовими коштами у розмірі 3 600,00 грн за період з 28.12.2013 року по 25.06.2020 року згідно розписки від 28.12.2013 року, 5225,04 грн -5% річних за прострочення виконання зобов`язань згідно розписок від 10.01.2014 року, 29.01.2014 року, 15.02.2014 року та 05.03.2014 року, за період часу з 26.03.2014 року по 25.06.2020 року та 27 645,72 грн – інфляційні втрати.
Вирішено питання щодо судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявні в матеріалах справи розписки є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань, свідчать про існування між сторонами саме ряду укладених договорів позики та є доказом не лише факту укладання договорів, але й факту передачі грошових коштів позичальнику. Суд погодився з розрахунками позивача в частині основної суми заборгованості та дійшов висновку про стягнення з відповідачки 10% річних за користування грошовими коштами та 5% річних за прострочення виконання зобов`язання та інфляційних втрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині стягнення процентів за користування коштами,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду змінити в частині стягнення загальної суми заборгованості та задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином не оцінив докази та обставини по справі, дійшов помилкового висновку про те, що із  ОСОБА_2  підлягають стягненню 10% річних за користування грошовими коштами, оскільки умовами розписок передбачена сума процентів за користування грошима 10% на місяць, а не річних.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційні скарги

Письмовий відзив на апеляційні скарги до суду не надходив.

Фактичні обставини справи встановлені судом першої інстанції

Відповідно до письмової розписки від 28.12.2014 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3600 грн, які зобов`язалася повернути в строк до 25.03.2014 року зі сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 10% щомісячно.

Крім того, ОСОБА_1 надала в борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі: 4000 грн згідно розписки від 10.01.2014 року, 5200 грн згідно розписки від 29.01.2014 року, 4000 грн згідно розписки від 15.02.2014 року, 3500 грн згідно розписки від 05.03.2014 року, вказані кошти відповідач зобов`язалась повернути в строк до 25.03.2014 року та у випадку не повернення коштів у строки вказані в розписках сплатити ОСОБА_1 5% щомісячно за період прострочення.

Згідно розписки ОСОБА_2 від 31.01.2020 року вона підтверджує факт отримання від ОСОБА_1 коштів на загальну суму 20 300 грн.

Відповідно до розписок від 31.01.2019 року, 28.05.2019 року, 05.07.2019 року, 18.11.2019 року, 03.12.2019 року, 10.12.2019 року, 17.12.2019 року, 27.01.2020 року, 21.05.2020 року ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості, передала ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2140 грн.

Висновки апеляційного суду за наслідками розгляду апеляційної скарги

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що  підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 статті 638 ЦК України).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Отже, письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України встановлено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц, Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2020 року у справі № 552/6989/16-ц.
За змістом частини 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України).
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суд першої інстанції правильно визначив загальну суму боргу за розписками, наданими відповідачкою позивачці ОСОБА_4 , яка становить 18 160 грн (20 300 грн. – 2 140 грн.).
       Проте, судом помилково розрахована сума відсотків за розпискою від 28.12.2014 року на суму 3 600 грн, оскільки зі змісту розписки вбачається, що сума процентів за користування грошима становить 10% на місяць, а не річних, як зазначив у своєму розрахунку суд першої інстанції.
       Також колегія суддів не може погодитися із розрахунком позивачки, яка застосовує відсотки у розмірі 10% за місяць як за час дії договору позики (з 28.12.2013 року по 25.03.2014 року) так і за весь час прострочення, тобто з 26.03.2014 року по 25.06.2020 року (день ухвалення рішення).
       Колегія суддів зауважує, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Тобто право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
Враховуючи до уваги викладене, сума відсотків за договором позики від 28.12.2014 року становитиме 1 080 грн (3600 грн х 3 місяці х 10%).
Відповідно до положень статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки за умовами розписки від 28.12.2013 року розмір процентів за прострочення грошового зобов`язання не був встановлений, відповідач повинен сплатити 3% річних за весь час прострочення, що становить 674, 68 грн (2 284 дні за період з 26.03.2014 року по 25.06.2020 року /сума 3600 грн/ х 3% річних).
Загальна сума процентів за користування грошовими коштами по розписці від 28.12.2013 року становить 1080 грн + 674, 68 грн = 1754, 68 грн.
Також колегія суддів не погоджується із розрахунком суду першої інстанції суми прострочених процентів по розпискам від 10.01.2014 року (4000 грн), від 29.01.2014 року (5200 грн), від 15.02.2014 року (4000 грн), від 05.03.2014 року (3500 грн) та приймає в цій частині доводи апеляційної скарги, оскільки умовами зазначених розписок встановлено розмір процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання і становить 5% на місяць по кожному із боргових зобов`язань.
Загальна сума прострочених процентів за чотирма розписками буде становити 62 693, 62 грн (16 700 грн/сума боргу за розписками/ х 5%/щомісячний відсоток/ за 2284 дні прострочення /з 26.03.2014 року по 25.06.2020 року/).
Сума інфляційних втрат за ст.625 ЦК України у розмірі 27 645, 72 грн судом першої інстанції визначена правильно, сторонами не оспорена та коригуванню не підлягає.
Таким чином, загальна сума, яка підлягає до стягнення з відповідачки на користь ОСОБА_1 становить 110 254, 02 грн, яка складається із 18 160 грн – сума основного боргу; 1 754, 68 грн - сума відсотків за договором позики від 28.12.2014 року; 62 693, 62 грн - сума прострочених процентів за чотирма іншими розписками; 27 645, 72 грн – сума інфляційних втрат.
Відповідно достатті 382 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Частиною тринадцятоюстатті 141 ЦПК Українипередбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи наведене підлягають стягненню судові витрати, понесенні позивачкою у вигляді сплати судового збору в суді першої інстанції в сумі 640 грн та за подання апеляційної скарги в сумі 960 грн, а всього 1600 грн.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні через неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 25 червня 2020 року змінити, збільшивши стягнуту із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договорами позики з 53 468, 80 грн до 110 254, 02 грн та збільшивши суму стягнутих судових витрат з 309, 12 грн до 1600 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий С.В. Радченко

Судді І.В. Вейтас

О.А. Кузнєцова