СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2021 р.                                                                    Справа № 922/3437/20  

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А., суддя  Пелипенко Н.М. 
за участю секретаря судового засідання Полупан Ю.В.
за участю представників:
позивача - Стриж Л.А. (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №2161 від 25.10.2017, ордер серія АХ №1045545 від 30.03.2021, договір про надання правової допомоги(витяг) № 3012 від 30.12.2020)
відповідача - Орлова О.О. (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №2168 від 22.11.2017, довіреність б/н від 04.01.2021, договір про надання правової допомоги(витяг) № 28-З-Г-20 від 28.10.2020)
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод  «Будінвест», м. Харків (вх. № 657 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 26.01.2021 у справі № 922/3437/20 (суддя Сальнікова Г.І.; повний текст рішення підписано 05.02.2021)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління  активами «Фінекс-Капітал», що діє від власного імені, в інтересах та за рахунок активів Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Стаксель» (61070, м. Харків, вул. Академіка Проскури, буд. 1, корпус 45, офіс 21)
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод  «Будінвест», м. Харків (61066, м. Харків, вул. Велозаводська, буд. 1)
про стягнення 420000,00 грн
ВСТАНОВИЛА:

26.10.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління  активами «Фінекс-Капітал», що діє від власного імені, в інтересах та за рахунок активів Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Стаксель» (далі - ТОВ «КУА «Фінекс-Капітал»; позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «Будінвест» (далі - ТОВ «Завод «Будінвест»; відповідач) про стягнення штрафу у розмірі 420000,00 грн за систематичне порушення позичальником пункту 6.6. Кредитного договору №23019/ЮКР/0 від 06.12.2019, а саме за неподання документів для оцінки фінансового стану підприємства. Право вимоги за Кредитним договором №23019/ЮКР/0 від 06.12.2019 ТОВ «КУА «Фінекс-Капітал» обґрунтовує Договором про відступлення права вимоги №ВПВ-26/06/20-Ст від 26.06.2020. Також позивачем надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, що складається із суми сплаченого судового збору у розмірі 6300,00 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30000,00 грн.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 26.01.2021 у справі № 922/3437/20 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ  «Завод «Будінвест» на користь ТОВ «КУА «Фінекс-Капітал», що діє від власного імені, в інтересах та за рахунок активів Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Стаксель» штраф за порушення п. 6.6. кредитного договору №23019/ЮКР/0 від 06.12.2019 у розмірі 420000,00 грн за не подання фінансової звітності щодо фінансового стану; витрати зі сплати судового збору в розмірі 6300,00 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 23000,00 грн.
Відповідач із даним рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Харківської області від 26.01.2021 у справі № 922/3437/20 скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Усі судові витрати у справі відповідач просить покласти на позивача.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції не з`ясував у повному обсязі усі обставини справи, та взагалі не надав оцінку поданим відповідачем доказам і викладеним аргументам, не вирішив питання щодо можливості зменшення розміру штрафу, наслідком чого стало ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення. 
Відповідач наголошує, що поданими ним доказами та поясненнями повністю спростовуються доводи позивача щодо ненадання ТОВ «Завод «Будінвест»  документів для оцінки фінансового стану підприємства у визначений позивачем строк. Вважає, що зазначені у позовній заяві підстави та обставини порушення відповідачем пункту 6.6 Кредитного договору є за своєю суттю штучними та направлені насамперед на отримання позивачем невиправданих додаткових прибутків, тоді як матеріали справи та докази на підтвердження правової позиції відповідача прямо вказують на те, що ТОВ «Завод «Будінвест» сумлінно виконувало умови Кредитного договору та жодним чином не відмовлялося від своїх зобов`язань, визначених пунктом 6.6 Кредитного договору, у тому числі й в частині надання документів для оцінки його фінансового становища. 
Відповідач також зазначив, що позивачем не доведено систематичного порушення позичальником пункту 6.6. Кредитного договору, оскільки сформована позивачем вимога про надання документів про оцінку майнового стану відповідача (без визначення дати документа) зі строком надання документів за переліком - до 11.08.2020 не була отримана ТОВ «Завод «Будінвест» і останній взагалі не був обізнаний про її існування. Поряд із цим направлена позивачем 29.09.2020 і отримана відповідачем 07.10.2020 вимога про надання відповідних документів (знов без визначення дати складання такого документу), визначала строк для надання документів за переліком - до 11.08.2020, тобто до дати, яка вже минула на момент надсилання та отримання такої вимоги, що позбавило позичальника об`єктивної   можливості виконати її у встановлений позивачем строк. У зв`язку із цим відповідач 06.11.2020 запропонував позивачу прибути на підприємство та ознайомитися з усіма необхідними документами.
На думку відповідача неотримання позивачем запитуваних документів щодо фінансового стану ТОВ «Завод «Будінвест» перебуває у прямій залежності від несвоєчасного направлення позивачем вимоги про надання документів (вже з пропущеним строком його виконання) та об`єктивних причин, пов`язаних з рухом поштового відправлення на адресу відповідача, а тому відсутні підстави вважати пункт 6.6. Кредитного договору порушеним з боку ТОВ «Завод «Будінвест» та, як наслідок,  притягувати відповідача до відповідальності у вигляді сплати штрафу.
При цьому, заявник апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не надано належної оцінки аргументам відповідача та взагалі не вирішувалося питання щодо можливості зменшення суми штрафу, що підлягає стягненню з боржника.
Також відповідач стверджує, що заявлені позивачем до відшкодування у цій справі витрати на правничу допомогу, є занадто завищеними та такими, що не відповідають критеріям обґрунтованості, співмірності та розумності, а наявні в матеріалах справи договір про надання правничої допомоги та інші документи не є безумовною підставою для компенсації за рахунок відповідача витрат на професійну правничу у повному обсязі.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 04.03.2021 апеляційну скаргу ТОВ «Завод  «Будінвест», м. Харків на рішення Господарського суду Харківської області від 26.01.2021 у справі № 922/3437/20 залишено без руху. Скаржнику надано строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали, шляхом подання до суду у цей строк доказів сплати судового збору в розмірі 9450,00 грн за встановленими реквізитами.
Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 6102254696969 копія ухвали апеляційного господарського суду від 04.03.2021  отримана скаржником 09.03.2021.
12.03.2021, тобто у встановлені судом строки, скаржник надав заяву про усунення недоліків апеляційної скарги за вх. № 3009. До заяви додано платіжне доручення  № 87 від 11.03.2021 про сплату судового збору в сумі 9450,00 гривень. 
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 16.03.2021 відкрито апеляційне провадження у справі № 922/3437/20 з розгляду апеляційної скарги відповідача;  запропоновано позивачу у строк до 31.03.2021 подати до суду  відзив на апеляційну скаргу; справу № 922/3437/20 призначено до апеляційного розгляду на 06.04.2021 о 12:00 год. з повідомленням учасників справи.
30.03.2021, тобто у встановлений судом строк, позивач надав відзив на апеляційну скаргу (вх. № 3750), в якому вважає, що викладені в апеляційній скарзі доводи є тотожними доводам, викладеним у відзиві на позовну заяву, яким вже було надано належну правову оцінку під час розгляду справи у суді першої інстанції. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - залишити без змін.
Позивач стверджує про перекручування відповідачем обставин та фактів спірних правовідносин на свою користь, адже відповідно до погодженого сторонами у пункті 12.2. Кредитного договору порядку надсилання повідомлень та вимог, вимога про надання документів для аналізу фінансового стану, була надіслана позивачем 05.08.2020 і є такою, що вручена відповідачу 06.08.2020. Наголошує, що в даному випадку є очевидною бездіяльність відповідача, яка полягає у ненаданні двічі   запитуваних документів, наслідком чого стало порушення обов`язку, встановленого пунктом 6.6. Кредитного договору, тому відповідач повинен нести відповідальність у вигляді сплати штрафу, вимога про стягнення якого є предметом позову у даній справі. Вважає, що відповідач, заявивши клопотання про зменшення суми належних до сплати штрафних санкцій, не навів доказів існування жодної виняткової обставини, яка може бути підставою для зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій.
Також позивач зазначив, що розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, тому беручи до уваги ціну позову, рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для вирішення спору, такі витрати були необхідними та неминучими.
В судове засідання 06.04.2021 з`явилися уповноважені представники сторін, які  надали усні пояснення у справі.
Апеляційним господарським судом, у відповідності до пункту 4 частини п`ятої статті 13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, у межах строку, встановленого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами частини другої цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі та пояснення учасників справи у відповідності до приписів частини першої статті 210 Господарського процесуального кодексу України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши та проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи, розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши у судовому засіданні 06.04.2021 уповноважених представників сторін, які підтримали свої правові позиції у  справі, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про задоволення  апеляційної скарги відповідача, зважаючи на таке.
Як свідчать матеріали справи, встановлено судом першої інстанції та не оспорюється сторонами спору, 06.12.2019 між ТОВ «Завод «Будінвест» (Позичальник) та Акціонерним товариством «Акціонерний банк «Радабанк» (Кредитор, первісний кредитор) було укладено Кредитний договір № 23019/ЮКР/0 (далі - Кредитний договір), у відповідності до умов  якого кредитор, за наявності вільних грошових коштів, зобов`язується на умовах цього договору надати позичальнику кредит у вигляді відновлювальної відкличної кредитної лінії з лімітом кредитування у сумі 8400000,00 грн, зі зменшенням ліміту кредитування згідно з пунктом 1.2 цього кредитного договору, зі сплатою процентів у розмірі 22% річних в порядку, визначеному даним Договором (т. 1 а.с. 10-15). 
Згідно з пунктом 3.1. Кредитного договору, видача кредиту здійснюється шляхом перерахування всієї суми кредиту або його окремої частини на поточний рахунок Позичальника. 
Відповідно до пункту 6.2. Кредитного договору, позичальник зобов`язується сплачувати кредитору окремо від встановленої процентної ставки за користування кредитом штрафні санкції, передбачені розділом 9 даного договору, за невиконання та/або неналежне виконання зобов`язань за цим договором. 
Згідно з частиною третьою пункту 6.9. Кредитного договору, позичальник зобов`язується здійснювати переведення активів, в тому числі шляхом створення (вступу до існуючих), збільшення статутних капіталів (фондів) підприємств, установ та організацій, їх об`єднань лише після отримання письмової згоди кредитора. 
Відповідно до частини другої пункту 9.2 Кредитного договору, за невиконання та/або неналежне виконання Позичальником обов`язків, передбачених будь-яким з пунктів 6.3., 6.6.-6.9., 6.11. цього Договору, Позичальник зобов`язується сплатити на користь та на вимогу Кредитора штраф в розмірі 5% від суми Кредиту, вказаної в пункті 1.1 Договору, за кожен факт порушення.
За змістом пункту 12.4. Кредитного договору, цей договір набирає чинності з дати його укладання та діє до остаточного виконання сторонами зобов`язань відповідно до умов цього договору.
Первісний кредитор виконав зобов`язання з надання кредиту, перерахувавши на належний відповідачу поточний рахунок грошові кошти в сумі 8326130,12 грн, що підтверджується меморіальним ордером № 38949 від 06.12.2019 (т. 1 а.с. 16).
Відповідно до пункту 12.3. Кредитного договору, кредитор має право у будь-який час відступити свої права та обов`язки за цим договором третій особі, при цьому підписанням цього договору Позичальник надає згоду на таке відступлення та додаткове погодження угоди про відступлення Позичальником не потрібне.
26.06.2020 між Акціонерним товариством «Радабанк» та ТОВ «КУА «Фінекс-капітал», що діє від власного імені, в інтересах та за рахунок активів Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду Стаксель» укладено Договір про відступлення права вимоги № ВПВ-26/06/20-Ст (далі - Договір) (т. 1 а.с. 17-20). 
Згідно з положеннями пунктом 1.1 Договору, первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор зобов`язаний сплатити на користь первісного кредитора ціну договору (вартість відступлених прав) та прийняти в повному обсязі належні первісному кредитору права вимоги до Боржника, Іпотекодавця (ТОВ «Завод «Будінвест»), та Поручителя - громадянки України ОСОБА_1 за Кредитним договором № 23019/ЮКР/0 від 06 грудня 2019 року, їх спадкоємців, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржника, іпотекодавця та поручителя або які зобов`язані виконати їх обов`язки за кредитним договором та договорами забезпечення, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, щодо належного виконання боржником, іпотекодавцем та поручителем зобов`язань за кредитним договором та договорами забезпечення, сплати заборгованості та/або процентів та/або комісій та/або пені та/або штрафів та/або неустойки, в тому числі право нарахування яких виникло у первісного кредитора до укладання цього Договору, передачі предметів забезпечення (іпотеки) в рахунок виконання зобов`язань за Кредитним договором та Договорами забезпечення, в тому числі права сторони/учасника в будь-яких судових та виконавчих провадженнях, а також права процесуального правонаступництва по всіх судових справах та провадженнях, що існують або можуть виникнути в майбутньому. 
Пунктом 3.1. Договору визначено, що за відступлення права вимоги, в обсязі, встановленому пунктом 1.3. цього Договору, новий кредитор сплачує первісному кредитору ціну договору (вартості відступлених прав) за домовленістю сторін у розмірі 9238656,49 гривень. 
Новим кредитором було сплачено первісному кредитору 9238656,49 грн - ціну Договору в порядку пункту 3.1 Договору, що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 26.06.2020 (т. 1 а.с. 23).
Додатком № 1, який є невід`ємною частиною договору, слугує перелік документів, що підтверджують наявність у перістого кредитора прав вимоги, а також інші документи, що передаються новому кредитору (т. 1 а.с. 21). 
26 червня 2020 року актом приймання-передачі прав вимоги, первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв право вимоги, в тому числі за Кредитним договором № 23019/ЮКР/0 від 06 грудня 2019 року (т. 1 а.с. 25). 
Відповідно до пункту 1.4. Договору про відступлення права вимоги № ВПВ-26/06/20-Ст сторони цього Договору, керуючись положеннями ст. 6 Цивільного кодексу України, за взаємною домовленістю встановили, що права вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення, розповсюджується в повному обсязі включаючи: право нового кредитора нараховувати та вимагати сплати процентів, комісії, неустойки, штрафів, пені за весь час прострочення Боржником та/або Іпотекодавцем та/або Поручителем своїх зобов`язань відповідно до умов Кредитного договору та договорів забезпечення, за весь час дії Кредитного договору та Договорів забезпечення, в тому числі і до моменту укладання цього Договору. Підписанням цього договору первісний кредитор повідомляє та запевняє нового кредитора, що за весь час дії кредитного договору та договорів забезпечення боржником та/або Іпотекодавцем та/або поручителем не сплачувались комісії, пеня та/або штрафи, передбачені Кредитним договором та договорами забезпечення, а первісним кредитором не нараховувалось та не надавались боржнику та/або Іпотекодавцю та /або поручителю вимога(и) щодо сплати боржником та/або Іпотекодавцем та/або поручителем комісії, пені та/або штрафів, передбачених кредитним договором та договором забезпечення. 
Отже, 26.06.2020 позивач набув права вимоги погашення заборгованості за Кредитним договором, права нарахування процентів за користування кредитними коштами, права нарахування комісії, неустойки, штрафу та пені за весь час прострочення відповідачем виконання зобов`язань за Кредитним договором.
Поряд із цим судом першої інстанції встановлено, що позивач, маючи на меті реалізацію прав, наданих Кредитним договором, зокрема, здійснення аналізу фінансового стану відповідача, 21.07.2020 уклав договір про надання аудиторських послуг із Товариством з обмеженою відповідальністю «Аудиторська фірма «Таір-Аудит» (т. 1 а.с. 63-64). 
Також судом першої інстанції з`ясовано, що 27.07.2020 ТОВ «Аудиторська фірма «Таір-аудит» надіслала на адресу позивача запит про надання інформації для виконання супутніх аудиторських послуг за вих. № 27/07 від 27.07.2020, в якому зазначила, що для здійснення аналізу спроможності відповідача виконувати свої зобов`язання за Кредитним договором необхідно надати ряд документів, зокрема фінансову звітність відпо відача та інше (т. 1 а.с. 66).
Позивач стверджує, що з метою отримання необхідних документів, обов`язок надання яких на вимогу позичальника встановлено пунктом 6.6. Кредитного договору, він 05.08.2020 надіслав на адресу відповідача вимогу про надання документів для оцінки фінансового стану відповідача (т. 1 а.с. 30-32).
Згідно цієї вимоги позивач просив відповідача у строк до 11.08.2020 надати такі  документи: - статут із змінами та доповненнями; -Фінансову звітність за 2017 рік (повний комплект Ф1-Ф5) з підтвердженням факту по  дання до державних органів; -Фінансову звітність за 2018 рік (повний комплект Ф1-Ф5) з підтвердженням факту по  дання до державних органів; -Фінансову звітність за 2019 рік (повний комплект Ф1-Ф5) з підтвердженням факту подання до державних органів; -Фінансову звітність за 1 півріччя 2020 року (повний комплект Ф1- Ф5) з підтвердженням факту подання до державних органів; -Інформацію з електронного кабінету про наявність заборгованості перед бюджетом; -Довідку ДФС про відсутність заборгованості з податків, зборів та платежів; -Розшифровку статей бухгалтерського обліку заборгованості зі сплати заробітної плати (оборотно-сальдова відомість та Довідка); -Розшифровку статей бухгалтерського обліку з суттєвої довгострокової та короткостро кової дебіторської та кредиторської заборгованості перед контрагентами Боржника (оборотно-сальдова відомість та Довідка); -Відомості про наявність заборгованості за договорами фінансового лізингу, позик, кредитів, застав (оборотно-сальдова відомість та Довідка, копії договорів); -Відомість з основних засобів, наявних на балансі станом на 30.06.2020 р. та наявні акти інвентаризації на останню звітну дату; -Відомість нарахування амортизації основних засобів, ступінь зносу, знаходження у за ставі, наявних на Балансі станом на поточну дату; -Відомість щодо запасів, наявних на Балансі станом на 30.06.2020; -Відомість щодо підтвердження оплати статутного капіталу станом на звітну дату. 
Позивач у відповіді на відзив на позовну заяву та у відзиві на апеляційну скаргу    наполягає, що згідно встановленого порядку надсилання повідомлень та вимог за Кредитним Договором (пункт 12.2.), надіслана ним 05.08.2020 вимога про надання документів для аналізу фінансового стану, є такою, що вручена відповідачу 06.08.2020. 
Також на підтвердження своєї позиції позивач зазначає, що оскільки відповідач не надав відповіді у встановлений у зазначеній вимозі строк, та не представив жодних документів щодо оцінки його фінансового стану, вказане свідчить про порушення відповідачем пункту 6.6. Кредитного договору. При цьому позивачем 29.09.2020 повторно було надіслано на адресу відповідача вимогу про надання документів для оцінки фінансового стану ТОВ «Завод Будінвест» (т. 1 а.с. 33-34), в якій позивач просив відповідача у строк до 11.10.2020 надати документи згідно переліку, котрий є ідентичним переліку, зазначеному у попередній вимозі. 
З огляду на те, що відповідач у встановлений у зазначеній вимозі строк не  надав  позивачу жодної відповіді, як і не надав позивачу жодного документу щодо оцінки його фінансового стану, позивач у позовні заяві стверджує про порушення відповідачем   пункту 6.6. Кредитного договору, а також про те, що такі порушення мають системний характер.
Враховуючи те, що за відповідне порушення Кредитним договором передбачено штраф у розмірі 5% від суми Кредиту, вказаної в пункті 1.1 Договору, ТОВ «КУА «Фінекс-Капітал» в порядку пункту 9.2. Кредитного договору нараховано та заявлено до стягнення 420000,00 грн.

Відповідач у відзиві на позов заявлені ТОВ «КУА «Фінекс-Капітал» позов не визнав, заперечив проти їх задоволення, стверджує про отримання вимоги, що направлена позивачем 29.09.2020, але в якій був визначений строк виконання, який сплинув на момент надсилання цієї вимоги. Також відповідачем вказано, що стягнення передбачених Кредитним договором штрафних санкцій покладе непомірний тягар на відповідача, тому просив суд першої інстанції зменшити суму штрафних санкцій до 100,00 (ста) гривень.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі суд першої інстанції послався на те, що у матеріалах справи наявні дві вимоги про надання документів для оцінки фінансового стану ТОВ «Завод «Будінвест» та докази їх належного направлення відповідачу, а саме описи вкладення, поштові накладні (т. 1 а.с. 30-34). Проте у справі відсутні докази виконання відповідачем свого обов`язку з надсилання/надання  позивачу запитуваних документів у встановлений у вимогах строк, що є порушенням умов пункту 6.6. Кредитного договору, а тому повинен нести відповідальність у вигляді сплати штрафу в розмірі 420000,00 гривень (5% від суми кредиту). Крім того суд першої інстанції зазначив, що умови Кредитного договору не вимагають встановлення систематичності порушень для покладення на відповідача відповідальності в порядку пункту 9.2. Кредитного договору.  
Також суд першої інстанції визначився, що у спірному випадку відповідачем не доведено виключних обставин для зменшення штрафних санкцій та не підтверджено ці обставини належними та допустимими доказами. При цьому за висновками суду першої інстанції зменшення штрафу до 100,00 грн не узгоджується з приписами статті 551 Цивільного кодексу України та статті 223 Господарського кодексу України щодо врахування інтересів кредитора при зменшенні судом розміру неустойки (штрафних санкцій), оскільки таким чином відповідач майже повністю звільняється від відповідальності за неналежне виконання договірних зобов`язань, що майже нівелює мету існування встановлених сторонами Кредитним договором штрафних санкцій як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання і може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Проте колегія суддів апеляційної інстанції вважає висновки місцевого господарського суду щодо покладення на відповідача відповідальності у вигляді сплати   штрафу передчасними, а доводи апеляційної скарги відповідача такими, що їх повністю спростовують, зважаючи на таке.

Предметом даного позову є вимоги позивача про стягнення з відповідача  420000,00 грн штрафу. Його нарахування та заявлення до стягнення обґрунтовано  позивачем неподанням відповідачем документів фінансової звітності у визначені кредитором строки  у вимогах, що за твердженнями позивача належним чином надсилалися на адресу ТОВ «Завод «Будінвест».

Як свідчать матеріали справи, пункту 6.6. Кредитного договору обумовлено, що  позичальник зобов`язується надавати кредитору всі необхідні документи для оцінки свого фінансового стану та здійснення дій, передбачених пунктом 7.1. Договору - перевірки цільового використання кредитних коштів, а також забезпечити безпосередній доступ  працівникам Банку для перевірки наявності і стану збереження заставленого майна у час і дату, визначену Банком. 
Згідно пункту 7.1. Кредитного договору кредитор має право перевіряти у разі необхідності достовірність інформації, наданої позичальником для одержання кредиту та інформації, яка надається під час дії цього Договору, забезпеченість і цільове використання кредиту, перевіряти збереження заставленого майна і вносити пропозиції за подальшими взаєминами з позичальником. Доцільність проведення перевірок та їх строки визначають кредитором самостійно.    
За змістом пункту 9.2. Кредитного договору за невиконання позичальником обов`язків, передбачених пунктом 6.6. цього Договору, останній повинен сплатити на користь та на вимогу кредитора штраф в розмірі 5% від суми Кредиту, вказаної в пункті 1.1 Договору, за кожен факт порушення.
Поряд із цим, слід зазначити, що пунктом 7.11. Кредитного договору передбачено право кредитора застосовувати або на свій розсуд не застосовувати штрафні санкції у випадку  невиконання позичальником умов цього Договору.
Відповідно до пункту 12.2. Кредитного договору всі повідомлення, вимоги, що надсилаються сторонами згідно із цим Договором, за цим Договором оформлюються в письмовій формі та направляються за допомогою поштового зв`язку або вручаються іншій стороні (уповноваженому представнику) особисто. Для повідомлення, вимоги, направлених за допомогою поштового зв`язку, датою направлення повідомлення, вимоги, вважається дата здачі повідомлення, вимоги, до установи зв`язку, а датою отримання - четвертий день за датою відправлення або дата, в яку за даними установи зв`язку повідомлення, вимога були вручені стороні (для рекомендованих листів). При цьому, у разі відмови будь-якої сторони отримати письмове повідомлення, вимогу, датою їх отримання вважається наступний день, що наступає після дати здачі до установи зв`язку відповідного рекомендованого листа з повідомленням про вручення.  Для повідомлення, вимоги, вручених особисто стороні, датою направлення та датою отримання вважається дата проставляння підпису представника сторони про отримання відповідного повідомлення, вимоги.

Аналізуючи зазначені вище умови Кредитного договору колегія суддів зазначає, що надсилання сторонами вимоги про надання переліку документів за допомогою поштового зв`язку рекомендованим листом не може бути формальним процесом в процедурі перевірки фінансового стану позичальника (відповідача), бо фактично від отримання відповідної вимоги відповідачем та ознайомлення з її змістом залежить належне та своєчасне її виконання з боку боржника. Таким чином, саме від добросовісних дій позивача залежить своєчасне виконання відповідачем пункту 6.6. Кредитного договору.
Також колегія суддів апеляційної інстанції враховує, що дослідження наведених обставин має істотне значення для вирішення даного спору, адже наявність певної недобросовісної поведінки з боку позивача може спричинити покладення на  відповідача відповідальності у вигляді сплати значної суми штрафу, позаяк відповідач   не має можливості впливати на рух поштових відправлень та зміст документів, що надходять від позивача (зокрема щодо строків виконання вимог). 

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу  України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Отже, тягар доведення обставин, на які посилається сторона в обґрунтування своїх вимог та заперечень, лежить саме на ній. Разом з цим, довести відповідні обставини сторона має доказами, наділеними такими обов`язковими ознаками, як: допустимість, відносність, достовірність та імовірність.
Так, відповідно до статі 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини справи, які входять до предмету доказування. 
Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України визначене поняття допустимість доказів, яке полягає в тому, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Згідно зі статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
У статті 79 Господарського процесуального кодексу України вказано, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Здійснивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, колегія суддів апеляційної інстанції встановила, що направлена позивачем 05.08.2020 перша вимога б/н б/д  (поштове відправлення № 61024 08775247), в якій був визначений строк для подання відповідачем документів - до 11.08.2020, фактично не була отримана відповідачем з причин її невручення під час доставки 10.08.2020, що не пов`язані із відмовою адресата від її отримання, та вже 20.08.2020 повернута за зворотною адресою і 07.09.2020 отримана позивачем, як невручена. Про зазначене свідчить надана відповідачем роздруківка із веб-сайту установи поштового зв`язку щодо відстеження поштового відправлення із трек-номером № 6102408775247 (т.1 а.с. 117).  
За вказаних обставин колегія суддів вважає, що відповідач не був обізнаний про існування вказаної вище вимоги та щодо її змісту, тому об`єктивно не міг надати позивачу документи на підтвердження свого фінансового становища згідно наведеного у цій вимозі переліку.  
Натомість позивач, знаючи про невручення вказаної вимоги, та у випадку дійсної необхідності вивчення документів фінансової звітності відповідача, не був позбавлений права та можливості вжити заходи щодо вручення зазначеної вимоги особисто уповноваженому представнику боржника, однак цього не зробив. 
Поряд із цим, матеріалами справи достеменно підтверджується, що відповідач фактично отримав від позивача іншу вимогу б/н б/д (поштове відправлення № 6102408866790 від 29.09.2020) про необхідність надання відповідного переліку документів лише 07.10.2020 за вх. № 17 (т. 1 а.с. 119-120). 
Зміст вказаної вимоги свідчить про те, що у ній позивачем було визначено нереальний строк для надання документів - до 11.08.2020, тобто до дати, яке вже минула на момент її надсилання кредитором та отримання боржником (копія отриманої відповідачем вимоги надана останнім до справи). Вказане очевидно позбавило відповідача виконати вказану вимогу у визначений кредитором у цій вимозі строк. 
Невиконання вказаної вимоги відповідачем колегія суддів не може вважати недобросовісними діями з боку ТОВ «Завод «Будінвест» та умисним ухиленням останнього від виконання пункту 6.6. умов Кредитного договору, адже на момент її отримання позичальник очевидно вже був позбавлений можливості виконати її у строк, визначений кредитором.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.
За частиною другою статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
За частинами першою, другою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Відповідно до    статті 549 Цивільного кодексу України    неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
У частині першій статті 230 Господарського кодексу України унормовано, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у виді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно із частиною четвертою статті 231 зазначеного Кодексу розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Водночас за змістом частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У розгляді даної справи колегія суддів виходить із того, що до загальних засад цивільного законодавства належить справедливість, добросовісність та розумність, які і встановлюють певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів і регулюють конкретні ситуації таким чином, що кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки - захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання з урахуванням інтересів другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. 
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Поряд із цим добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. Таким прикладом за певних фактичних обставин може бути ініціювання процесу надання певних документів, але вимога про їх надання надсилається засобами поштового зв`язку лише формально, без зацікавленості в її отриманні кінцевим адресатом. Також, користуючись відповідним правом, недобросовісна сторона може ініціювати судовий процес, щоб, зокрема, отримати певну вигоду. У цих випадках особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право, що, на переконання колегії суддів апеляційної інстанції, і мало місце у даній справі, адже позивач, будучи обізнаним про неотримання відповідачем першої вимоги та не пересвідчившись у правильності вказаного у другій вимозі строку надання документів фінансової звітності, тим самим позбавив відповідача реальної можливості їх належного виконання. Незважаючи на зазначене і отримання відповідачем 07.10.2020 другої вимоги із неактуальним строком виконання, позивач фактично не будучи зацікавленим у отриманні визначеного переліку документів, вже 26.10.2020 звернувся до суду із даним позовом про стягнення штрафу в розмірі 420000,00 гривень, в той час як за змістом пункту 7.11. Кредитного договору застосування до позичальника (відповідача) штрафних санкцій у будь-якому випадку не є обов`язковим, а застосовується кредитором на власний розсуд.
Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.
Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Особа має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту й характеру порушеного права та можливості його захисту (стаття 16 Цивільного кодексу України). 
За змістом частини третьої статті 16 Цивільного кодексу України суд може відмовити в захисті права в разі зловживання ним особою.
Згідно частин другої, третьої статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Згідно частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу  України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до частин першої, другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що поведінка позивача у правовідносинах із відповідачем вірогідно не була добросовісною і послідовною, а неотримання документів фінансової звітності для перевірки є прямим наслідком  недобросовісної реалізації позивачем свої прав і повноважень, як кредитора.
Отже, здійснивши оцінку наявних у справі доказів та враховуючи встановлені  обставини справи, колегія суддів вважає, що порушення (у тому числі систематичного) прав та законних інтересів ТОВ «КУА «Фінекс-Капітал», що діє від власного імені, в інтересах та за рахунок активів Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Стаксель» у даному спірному випадку не відбулося, а є результатом недобросовісної поведінки самого позивача, як кредитора, щодо сторони відповідача (боржника).
Ураховуючи фактичні обставин спору у цій справі та оцінивши надані сторонами  докази у сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову.
Положеннями статті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою.
Відповідно до статті 8 Конституції України, пункту 1 частини 3 статті 2, частини 1 статті 11 ГПК України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України).
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (рішення Конституційного Суду від 30.01.2003, № 3-рп/2003). Верховенство права - це панування права в суспільстві (рішення від Конституційного Суду від 02.11.2004, № 15-рп/2004).
За змістом статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства.
У низці своїх рішень ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, також указав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Сторін.
За змістом частин першої та другої статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, верховенство права та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Доводи апеляційної скарги відповідача знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, тому вказана скарга підлягає задоволенню.
Натомість наведені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу аргументи, жодним чином не доводять законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим не можуть бути взяті до уваги. 
Згідно статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Частиною першою статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають встановленим обставинам справи, у зв`язку з чим на підставі пунктів 1, 3 частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду Харківської області від 26.01.2021 у справі № 922/3437/20  підлягає скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям у справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог за наведених у даній постанові підстав та мотивів.
Пунктом 2 частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються:  у разі відмови в позові - на позивача.  
Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
На підставі пункту 2 частини четвертої, частини 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги відповідача в повному обсязі, скасуванням рішення суду першої інстанції і ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, колегія суддів апеляційної інстанції здійснює новий розподіл судових витрат таким чином: судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 9450,00 грн підлягає стягненню з позивача на користь відповідача; витрати по сплаті судового збору  за подачу позову в сумі 6300,00 грн та витрати позивача на правову допомогу у суді першої інстанції в сумі 23000,00 грн покладаються на позивача. 
Керуючись ст. 129, 269, 270, 273, п. 2 ч. 1 ст. 275, п. 1, 3 ч. 1 ст. 277, ст. 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду 

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод  «Будінвест», м. Харків на рішення Господарського суду Харківської області від 26.01.2021 у справі № 922/3437/20 задовольнити.
Рішення Господарського суду Харківської області від 26.01.2021 у справі № 922/3437/20 скасувати та ухвалити нове рішення.
У позові відмовити.
Судові витрати Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «Будінвест», понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на ТОВ  «Компанію з управління активами «Фінекс-Капітал», що діє від власного імені, в інтересах та за рахунок активів Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Стаксель», м. Харків.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління  активами «Фінекс-Капітал», що діє від власного імені, в інтересах та за рахунок активів Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду  «Стаксель» (61070, місто Харків, вулиця Академіка Проскури, будинок 1, код ЄДРПОУ 34333275) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «Будінвест»  (61066, місто Харків, вулиця Велозаводська, будинок 1, код ЄДРПОУ 14103790)  витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 9450,00 гривень.
Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12.04.2021.

Головуючий суддя                                                                    С.В. Барбашова

Суддя                                                                                           О.А. Істоміна  

Суддя                                                                                           Н.М. Пелипенко