Номер провадження: 22-ц/813/3907/21 
Номер справи місцевого суду: 2-617/11
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Комлевої О.С.,
               за участю:
               секретаря:                Хухрова С.В.,
               представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
               
розглянувши у відкритому судовому засіданні,апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 лютого 2011 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання будинку об`єктом спільної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частку будинку,
встановив:

04 січня 2011 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про визнання будинку об`єктом спільної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частку будинку (а.с.1-4).
В обґрунтування вказаної заяви посилався на те що, вони з відповідачкою перебували у шлюбі з 15.09.2000 р. до 22.12.2007 р. який було розірвано на підставі рішення Київського райсуду м. Одеси від 12.06.2007 р.
Від шлюбу позивач з відповідачкою мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       За час перебування у шлюбі, 22.01.2003 р. відповідачка, на підставі нотаріально-посвідчених договорів дарування від 22.01.2003 р., отримала у дарунок земельну ділянку, площею 0,1745 га, розміщену на землях Таїровської с/р Овідіопольського району Одеської області з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд за адресою : АДРЕСА_1 , вартістю 19996,28 грн. та житловий будинок, розташований на вказаній земельній ділянці за цією ж адресою, позначений на плані під літ. «А-2,А1,а,а1», загальною площею 300,80 кв.м, житловою площею 121,2 кв.м.
Згідно рішення Виконкому Таїровської с/р Овідіопольського району Одеської області № 241 від 24.12.2004 р., відповідачці було надано дозвіл на реконструкцію зазначеного житлового будинку по вказаній адресі, а саме переведення мансарди та цокольного поверху в опалювальне приміщення та доведення загальної площі будинку до 624,9 кв.м, житловою 121,2 кв.м, а також будівництво огорожі, альтанки, зимового саду і відкритого басейну та як стверджує позивач, всі роботи із збільшення площі будинку, ремонту, здійснювалися ним та відповідачкою спільно та за кошти позивача, у зв`язку з перебуванням відповідачки у декретній відпустці до догляду за малолітньою дитиною.
Позивач вказував, що за час перебування у шлюбі з відповідачкою, ними було істотно збільшена площа будинку та його вартість, після цього, на підставі рішення Виконкому Таїровської с/р Овідіопольського району Одеської області № 34 від 30.01.2007 р., на ім`я відповідачки, було видано свідоцтво про право власності на вже перебудований спірний жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами та 22.02.2007 р., КП «Овідіопольське РБТІ» за відповідачкою було зареєстроване право власності на вказаний будинок з господарчими будівлями та спорудами і видано свідоцтво про право власності на нього.
Вважаючи спірний житловий будинок набутим під час шлюбу та перебудованим за спільні кошти подружжя, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати житловий будинок АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 лютого 2011 року позов ОСОБА_1 про визнання будинку об`єктом спільної власності подружжя та визнання права власності на 1\2 частку будинку задоволено (а.с.71-72).

В апеляційній скарзі АТ «Альфа-Банк» від 15.09.2020 року (ас.89-95), посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 лютого 2011 року та постановлення нового, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову (а.с.89-95).

Вирішуючи питання про слухання справи за участю представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , у відсутності інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання, призначеного на 02.06.2021 року, на 09.45 год., як то передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с.161, 163-164).
В свою чергу, представник ТОВ ФК «ЕЛ.ЕН.ГРУП» адвокат Брушньовська І.І. 29.03.2021 року надала суду заяву про заміну сторони у справі, шляхом заміни сторони його правонаступником (а.с.145-148).
Саме у зв`язку з цією заявою та через відсутність і представника заявника апеляційної скарги – АТ «Альфа Банк» Борщенка К.Ю. розгляд справи був відкладений з 05.05.2021 року на 02.06.2021 року, на 09 год. 45 хв. (а.с.159-160).

Однак, до судового засідання від представника ТОВ ФК «ЕЛ.ЕН.ГРУП» адвоката Брушньовської І.І. 01.06.2021 року надійшла заява про залишення її заяви про заміну сторони правонаступником – без розгляду і про розгляд справи без участі заявника та його представника (а.с.165-166). В свою чергу, представник АТ «Альфа Банк» Борщенко К.Ю. до суду апеляційної інстанції не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового засідання в минулому судовому засіданні (а.с.161).

Таким чином та враховуючи, що жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, та відкладення у зв`язку з цим судового розгляду, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, у присутності представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , та на підставі наявних у справі доказів.
При цьому, колегія суддів враховує, що відкриття провадження по даній справі відбулось 19 січня 2011 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області (а.с.45), апеляційне провадження по даній справі було відкрито ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.02.2021 року (а.с.131-132). 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про визнання будинку об`єктом спільної власності подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 частину будинку, суд першої інстанції виходив із того, що сторонами було підтверджено, що за час перебування у шлюбі, було істотно збільшена площа будинку та відповідно його вартість. 
Крім цього, відповідачка погодилась з викладеними фактами та не заперечувала проти задоволення позову, і підтвердила, що спірний житловий будинок, який був подарований відповідачці, вона спільно з позивачем перебудувала спільними зусиллями та переважно за грошові кошти позивача.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступні обставини.

Постановляючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Крім того, ст. 61 СК України, в редакції, діючої на час виникнення спірних правовідносин, тобто до внесення змін Законом України № 2913-VI від 11.01.2011 р., було передбачено, що об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.
Також суд виходив із того, що у відповідності до ст. 62 СК України –якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За змістом ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 368 ЦК України також передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.
       
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що в період з 15.09.2000 р. до 22.12.2007 р., позивач та відповідачка перебували у шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Київського райсуду м. Одеси від 12.06.2007 р., що підтверджується копією рішення суду та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 22.12.2007 р., виданого Першим Відділом РАЦС Малиновського РУЮ м. Одеси (а.с. 31,36).
Від шлюбу позивач з відповідачкою мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 30).
З матеріалів справи вбачається, і відповідачкою не заперечувалось, що за час перебування у шлюбі, а саме: 22.01.2003 р. відповідачка на підставі нотаріально-посвідчених договорів дарування від 22.01.2003 р. отримала у дарунок земельну ділянку, площею 0,1745 га., розміщену на землях Таїровської с/р Овідіопольського району Одеської області з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд за адресою : АДРЕСА_1 , вартістю 19996,28 грн. та житловий будинок, розташований на вказаній земельній ділянці за цією ж адресою, позначений на плані під літ. «А-2,А1,а,а1», загальною площею 300,80 кв.м, житловою площею 121,2 кв.м. (а.с. 8,14).
Рішенням Виконкому Таїровської с/р Овідіопольського району Одеської області № 241 від 24.12.2004 р., відповідачці було надано дозвіл на реконструкцію зазначеного житлового будинку по вказаній адресі, а саме переведення мансарди та цокольного поверху в опалювальне приміщення та доведення загальної площі будинку до 624,9 кв.м, житловою 121,2 кв.м. Також було здійснено: будівництво огорожі, альтанки, зимового саду і відкритого басейну, що було відображено у технічному паспорті на жилий будинок.
Всі роботи із збільшення площі будинку, ремонту, здійснювалися позивачем та відповідачкою спільними зусиллями та за кошти позивача, у зв`язку з перебуванням відповідачки у декретній відпустці до догляду за малолітньою дитиною. Проти вказаних фактів, представниця відповідачки також не заперечувала (а.с. 12,15-27).

З матеріалів справи вбачається і сторонами не заперечувалось, що за час перебування у шлюбі, сторонами по справі спільно, було істотно збільшена площа будинку та відповідно його вартість, після цього, на підставі рішення Виконкому Таїровської с/р Овідіопольського району Одеської області № 34 від 30.01.2007 р., на ім`я відповідачки ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на вже перебудований спірний жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами та 22.02.2007 р., КП «Овідіопольське РБТІ», за відповідачкою було зареєстроване право власності на вказаний будинок з господарчими будівлями та спорудами і видано свідоцтво про право власності на нього (а.с. 11,28,29).

З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний житловий будинок, який був подарований відповідачці, вона перебудувала спільно з позивачем і спільними зусиллями та переважно за грошові кошти позивача, а тому дійшов обгрунтованого висновку, що спірний житловий будинок – є спільною сумісною власністю подружжя з визнанням за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

З підстав викладеного, доводи заявника апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази позовних вимог, спростовуються як вищевикладеним, так і їх визнанням відповідачкою у справі.

Доводи заявника апеляційної скарги – представника АТ «Альфа-Банк», який є правонаступником АТ «Укрсоцбанк», про те, що вказаним рішенням суду позивач фактично позбавив іпотекодержателя іпотечного майна, а тому його необхідно було залучити до участі у справі, є безпідставними, так як відповідно ст.23 ЗУ «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Слід зазначити, що оскаржуване судове рішення було ухвалено 17 лютого 2011 року, тобто більше 10 років тому назад і матеріали справи не мають жодних доказів щодо його виконання чи невиконання.
Крім того, як було вказано вище, оскаржуване судове рішення було ухвалено 17 лютого 2011 року, тобто більше 10 років тому назад, за позивачем ОСОБА_1 було визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
З цього приводу колегія суддів зазначає, що в даному випадку слід виходити із принципу правової визначеності судового рішення, з моменту ухвалення якого, набрання ним законної сили, до подання апеляційної скарги пройшло майже 10 років. Доступ до правосуддя є основним правом особи, однак в даному випадку не може бути безмежним, а тому твердження заявника апеляційної скарги про те, що він дізнався про його порушене право в серпні 2020 року, є безпідставним і спростовується вищевикладеними фактами.
Строки давності, які характерні для національних правових систем держав-учасників виконують декілька цілей, в числі яких, - забезпечення правової визначеності та остаточності, попередження порушення прав осіб, які могли би бути зменшені, якщо б суди розглядали їх справи на основі доказів, що могли би бути неповними за спливом часу (див. п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Застосування строку позовної давності в цілях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) забезпечує в національній системі права виконання принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність та остаточність.
П.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Порушення пункту першого статті 6 Конвенції констатував ЄСПЛ у справі «Устименко проти України».
Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-Х) (п. 46 рішення).

Також слід вказати, що 30 грудня 2020 року між АТ Альфа-Банк» і ТОВ ФК «ЕЛ.ЕН.ГРУП було укладено Договір про відступлення прав вимоги за Договором кредиту № 08-660Є025-302 від 26.02.2008 року, згідно якого АТ «Альфа-Банк» передало всі свої права вимоги по вказаному Договору на користь ТОВ ФК «ЕЛ.ЕН.ГРУП (а.с.145-150), яке в свою чергу не побажало приймати участь у справі і замінювати заявника апеляційної скарги АТ «Альфа-Банк» (а.с. 165-166), яке між тим є заявником апеляційної скарги по даній справі.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 лютого 2011 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 14.06.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                 С.М. Сегеда        

                Л.А. Гірняк

                О.С. Комлева