Номер провадження: 22-ц/813/3545/21 
Номер справи місцевого суду: 522/14042/20
Головуючий у першій інстанції Кузнецова  В. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М. 
за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у справі за заявою ОСОБА_1 (заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області) про встановлення факту проживання на території України, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Кузнецової В.В. 28 вересня 2020 року у м. Одеса –

встановила:

 
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси із заявою про встановлення факту проживання на території України (заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області) (а.с. 2-4).
В обґрунтування заяви ОСОБА_1 посилалася на те, що у 1971 році вона разом із матір`ю переїхала до с. Серебрянка Донецької області, де ходила до школи, працювала та проживала до 1994 року. 21 травня 1983 року у м. Сіверську Донецької області вона отримала паспорт громадянина СРСР НОМЕР_1 , а 25 червня 1983 року вийшла заміж за ОСОБА_2 , після чого взяла його прізвище. Після 1994 року вона переїхала до м. Мар`янка Донецької області (купила приватний будинок), після початку бойових дій та окупації Мар`янки вона була змушена покинути своє місце проживання та переїхала до м. Одеса. На момент здобуття Україною незалежності, а саме 24 серпня 1991 року, вона знаходилася на території України. Громадянство інших країн не набувала, але і паспорт громадянина України ніколи не отримувала.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2020 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про винесення окремої ухвали було відмовлено. Заяву ОСОБА_1 - задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Яя Кемеровської області, Росія, на території України станом на 24 серпня та 13 листопада 1991 року (а.с. 46-49).
В апеляційній скарзі представник ГУ ДМС України в Одеській області просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що провадження за заявами з питань набуття громадянства України входить до повноважень ДМС України та її територіальних підрозділів, а отже, будь-які дії, спрямовані на проходження процедури набуття громадянства, знаходяться у межі інтересів ГУ ДМС України в Одеській області. Таким чином, рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України ніяк не впливає на прийняття заяви та рішення про прийняття до громадянства України (а.с. 51-57).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ГУ ДМС України в Одеській області підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Яя Кемеровської області, Росія, що підтверджується свідоцтвом про народження, НОМЕР_2 , виданим 94200040 Органом запису актів цивільного стану (ЗАГС) Яйського району Кемеровської області 13 грудня 2019 року.
З листа Виконавчого комітету Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області №21 від 12 лютого 2020 року вбачається, що копію погосподарської книги за 1991 рік з інформацією про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 надати неможливо, так як погосподарська книга за період 1991-1995 роки втрачена. Відповідно до погосподарських книг за періоди 1971-1973, 1974-1976, 1977-1979, 1980-1982, 1983-1985, 1986-1990 та 1996-2000 року, ОСОБА_1 дійсно була зареєстрована у с. Серебрянка Бахмутського району Донецької області.
ОСОБА_1 вказує, що протягом 1991 року вона знаходилась за своїм місцем прописки та не виїжджала за кордон.
Отже, відомості, які зазначені в цьому листі дають підстави для висновку, що ОСОБА_1 в період з 1991 року по 2000 рік проживала на території України, та була зареєстрована за адресою с. Серебрянка Бахмутського району Донецької області.
Крім того, заявник зазначає, що громадянство інших країн не набувала, але і паспорт громадянина України ніколи не отримувала., а також, що вона знаходиться у вкрай вразливому становищі, адже через відсутність дійсних документів, що посвідчують її особу, вона позбавлена можливості реалізувати низку своїх фундаментальних прав і свобод: офіційно працевлаштуватися та отримувати дохід, отримати медичну допомогу і лікування, отримувати соціальний захист, а в майбутньому - пенсію.
Після переїзду до м. Одеси заявник тяжко захворіла і потрапила до Міської клінічної лікарні м. Одеса № 10, як наслідок вона не може самостійно пересуватися та потребує постійного догляду. Через відсутність у неї паспорту будь-якої країни вона не могла довго знаходитися в лікарні, та після незначного покращення стану здоров`я була виписана.
Наразі ОСОБА_1 знаходиться та фактично проживає у м. Одеса, у Свято-Архангело-Михайлівському жіночому монастирі УПЦ МП (РПЦ), де за нею піклуються сестри цього монастиря.
Рішення суду про встановлення факту проживання на території України необхідне заявнику для отримання паспорту громадянина України.
Відповідно до п. З ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.
Стаття 1 Закону України «Про громадянство України» дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.
У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Щодо посилань ГУ ДМС в Одеській області на наявність у даних правовідносинах спору про право, суд зазначає наступне.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до частини шостої статті 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Належність до громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Заявницею зазначено, що встановлення саме такого факту необхідно для підтвердження набуття громадянства України, яке вона отримала, як і усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, з метою отримання паспорта громадянина України. Таким чином, спору про право у цьому випадку між заявником та заінтересованою особою немає.
Зазначена позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постанові по справі № 522/12832/18 від 06 серпня 2020 року.
На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання на території України.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника Головного управління Державної міграційної служби У країни в Одеській області про те, що судом першої інстанції не було враховано, що провадження за заявами з питань набуття громадянства України входить до повноважень ДМС України та її територіальних підрозділів, а отже, будь-які дії, спрямовані на проходження процедури набуття громадянства, знаходяться у межі інтересів ГУ ДМС України в Одеській області. Таким чином, рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України ніяк не впливає на прийняття заяви та рішення про прийняття до громадянства України.
Колегія суддів зауважує, що питання про прийняття заявника до громадянства України судом першої інстанції не вирішувалось, предметом розгляду даної справи є виключно встановлення факту проживання ОСОБА_1 на території України. Встановлення такого факту є законним правом особи, та не може бути обмежено через незгоду (без надання належних та допустимих доказів непроживання ОСОБА_1 на території України у зазначений у заяві час) Головного управління Державної міграційної служби У країни в Одеській області.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Головного управління Державної міграційної служби У країни в Одеській області - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 23 квітня 2021 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                                О.В. Князюк

                                                                               О.М. Таварткіладзе