ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" червня 2021 р.                                                                     Справа №909/51/17
м. Львів
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді                                                                      Бойко С.М.,
суддів                                                                                Бонк Т.Б., 
                                                                                          Матущака О.І.,
секретар судового засідання Харів М.Ю.
явка учасників справи:
від стягувача – не з`явився;
від боржника – Жирун Р.М. (адвокат, довіреність б/н від 20.04.2021);
від правонаступника боржника – Плахта В.В. (самопредставництво);

розглянувши апеляційну скаргу Департаменту розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації (вх.№01-05/362/21 від 25.01.2021) за №100/01-07 від 21.01.2021
на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 12.01.2021
про заміну сторони виконавчого провадження 
за заявою стягувача товариства з обмеженою відповідальністю «Мега-Пауер-Буд»
у справі №909/51/17
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Мега-Пауер-Буд»
до відповідача Департаменту розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації
про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви про заміну боржника у виконавчому провадженні.
25.11.2020 у Господарський суд Івано-Франківської області звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «Мега-Пауер-Буд» (далі по тексту – ТОВ «Мега-Пауер-Буд», стягувач) із заявою у якій просить замінити сторону(боржника) в стадії виконання рішення суду, в справі №909/51/17,  із боржника Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації (код ЄДРПОУ – 38163425, 76004, м. Івано-Франківськ, вул. М. Грушевського, 21) на правонаступника боржника - Департамент розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації.
Заяву обґрунтовано тим, що відповідно до розпорядження Івано-Франківської обласної державної адміністрації №571 від 06.11.2019 ліквідовано Департамент будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури (код ЄДОПОУ – 38163425) та створено Департамент розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури. Оскільки до новоствореного Департаменту розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури перейшли права та обов`язки Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури (код ЄДОПОУ – 38163425), який є боржником по відношенню до ТОВ «Мега-Пауер-Буд» на підставі рішення суду, то стягувач вважає, що наявні підстави, які передбачені ст. 334 ГПК України, для заміни боржника у виконавчому провадженні.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції.
Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 12.01.2021 у справі №909/51/17 замінено боржника в стадії виконання судового рішення з Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації на правонаступника боржника Департамент розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації.
Суд першої інстанції дійшов до висновку про наявність правових підстав для заміни боржника, оскільки встановив, що Департамент розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації є правонаступником Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі Департамент розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні заяви стягувача про заміну боржника у виконавчому провадженні, в зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги Департамент розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації зазначає, що:
1) суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що права та обов`язки Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації перейшли до новоствореного Департаменту розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації, без дослідження питання правонаступництва, факт якого спростовується розпорядженням Івано-Франківської обласної державної адміністрації №571 від 06.11.2019;
2) місцевий господарський суд неправильно застосував до спірних правовідносин ч. 1, 5 ст. 104 ЦК України за змістом яких ліквідація юридичної особи здійснюється без переходу прав та обов`язків до інших осіб, а такі права та обов`язки припиняються. 
3) суд здійснив розгляд заяви стягувача про заміну боржника у виконавчому провадженні без залучення апелянта.

Узагальнені доводи та заперечення Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації.
У відзиві на апеляційну скаргу Департамент будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації підтримав заяву апелянта про скасування ухвали суду першої інстанції та про відмову у задоволенні заяви стягувача про заміну боржника у виконавчому провадженні. 
В обґрунтування відзиву зазначає, що:
1)суд першої інстанції передчасно замінив боржника у виконавчому провадженні, якого не існує, оскільки рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 28.02.2017 у справі №909/51/17 згідно з Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03.08.2011, перебуває на виконанні Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, а не органів державної виконавчої служби;
2)місцевий господарський суд безпідставно застосував до спірних правовідносин ст. 334 ГПК України, яка не підлягала застосуванню.

Узагальнені доводи та заперечення стягувача.
У відзиві на апеляційну скаргу стягувач погодився з висновками місцевого господарського суду, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення місцевого господарського суду без змін. 
Доводи відзиву на апеляційну скаргу аналогічні висновкам місцевого господарського суду, що викладені у оскаржуваному рішенні.

В судове засідання 18.06.2021 з`явились представники сторін в стадії виконання рішення суду; боржник та правонаступник боржника.
Представник стягувача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час, дату та місце слухання справи, а тому в силу п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України суд розглядає справу без його участі.
Представник апелянта(правонаступник боржника) та боржник в судовому засіданні підтримали доводи викладені в апеляційній скарзі, просили її задоволити,  ухвалу суду першої інстанції – скасувати, та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні заяви стягувача про заміну боржника . 
В судовому засіданні,стягувач, за його участі, пояснення надав аналогічні відзиву на апеляційну скаргу,  додавши, що наявне рішення Європейського Суду про прийняття його заяви до розгляду щодо невиконання рішення суду в даній справі.
В ході розгляду справи апеляційний  суд долучив докази, які є загальнодоступними з відкритих (публічних) джерел, зокрема веб-сайту Івано-Франківської обласної державної адміністрації та Івано-Франківської обласної ради, а саме: розпорядження Івано-Франківської обласної державної адміністрації №10 від 15.01.2019 (а.с.27-35,т.6), №7 від 15.01.2020 (а.с.36,т.6), №9 від 15.01.2019 (а.с.37-51,т.6), №39 від 30.01.2020 (а.с.53-59,т.6), №132 від 06.03.2020 (а.с.52,т.6), №171 від 18.03.2020 (а.с.62,т.6), додаток №3 до рішення Івано-Франківської обласної ради №1038-26/2018 від 21.12.2018 «Про обласний бюджет на 2019 рік» (а.с.123-140,т.6) та додаток №3 до рішення Івано-Франківської обласної ради №1296-33/2019 від 13.12.2019 «Про обласний бюджет на 2020 рік» (а.с.141-155,т.6) щодо публічного правонаступництва апелянта.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників стягувача, боржника та правонаступника боржника, дослідивши доводи і заперечення, наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції – залишенню без змін.
Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 28.02.2017 у справі №909/51/17 (а.с.115-118,т.1), яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 27.02.2018 (а.с.73-81,т.2) та постановою Вищого господарського суду України від 04.12.2017 (а.с.95-98,т.2) з Департамента будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації стягнуто на користь ТОВ «Буд-Енерго-Стандарт» 3 406 641,69 грн. - основного боргу,  454 291,79грн. - 3% річних, 3 408 820,19 грн. - інфляційних втрат та  109 043,60 грн. - судового збору.
На виконання цього судового рішення видано наказ №225 від 14.03.2017 (а.с.120,т.1).
Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 02.04.2018 у справі №909/51/17 замінено стягувача щодо виконання наказу №225 від 14.03.2017, визначивши стягувачем ТОВ «Мега-Пауер-Буд» (01024, м. Київ, вул. Лютеранська, 15-а, оф.13, код ЄДРПОУ 40925399). 
Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У статті 326 ГПК України  унормовано, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
На важливість належного виконання судового рішення неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України.
Так, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це, посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.
Крім того, у Рішенні від 26 червня 2013 р. № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень – складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
За позицією Конституційного Суду України, висловленою у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення)) судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України (абзац 15 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац 8 п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого ст. 55 Конституції України права кожного на судовий захист.
Конституційний Суд України наголосив, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року № 1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, ст. 129-1, ч. 2 якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Також, Конституційний Суд України, взявши до уваги ст. ст. 3, 8, ч. ч. 1, 2 ст. 55, ч. ч. 1, 2 ст. 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.
Конституційний Суд України наголосив, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.Згідно зі  статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження»  виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього  Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього  Закону  підлягають примусовому виконанню.
У випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються органами доходів і зборів, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами. Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. У випадках, передбачених законом, рішення можуть виконуватися іншими органами. Органи та установи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, не є органами примусового виконання (стаття 6 Закону України «Про виконавче провадження»).
Пунктом 12 частини першої  статті 2 Бюджетного кодексу України  передбачено, що бюджетні установи - органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету.
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Департамент будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури (код ЄДОПОУ – 38163425)  за організаційно-правовою формою є органом державної влади, який здійснює фінансування видатків за рахунок державного бюджету, тобто боржник та правонаступник боржника є юридичними особами публічного права.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215  (далі - Положення), Держказначейство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Згідно з пунктом 3 Положення основними завданнями Держказначейства є, в тому числі: 1) реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів; 
Пунктом 9 Положення передбачено, що Держказначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
За правилами пункту 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 р. № 45) рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Держказначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій)).
За положеннями зазначеного Порядку безспірне списання коштів за рішенням судів здійснюється з рахунків боржника у межах відкритих асигнувань, а в разі їх відсутності територіальний орган Держказначейства надсилає боржнику вимогу, якою зобов`язує здійснити дії, спрямовані на виконання рішення суду та пошук відкритих асигнувань. У такому випадку орган Держказначейства може заборонити боржнику здійснювати інші видатки, окрім захищених статей, передбачених  Бюджетним кодексом України.
Аналіз наведеного законодавства в сукупності дає підстави для висновку про те, що Держказначейство не є ані органом примусового виконання судових рішень, ані учасником, зокрема стороною виконавчого провадження, і відповідно не здійснює заходів з примусового виконання рішень у порядку, визначеному  Законом України «Про виконавче провадження», а є встановленою Порядком особою, що, зокрема, здійснює безспірне списання коштів за рішеннями судів про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №905/2087/17, яка в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України враховується апеляційним господарським судом.
Відповідно до статті 334 ГПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження. При цьому питання заміни сторони її правонаступником, вирішується виключно судом у порядку, передбаченому статтею 52 ГПК України.
Враховуючи вищезазначене відхиляються заперечення боржника-1 стосовно того, що суд першої інстанції передчасно замінив боржника у виконавчому провадженні, якого не існує.
Розпорядженням Івано-Франківської обласної державної адміністрації №571 від 06.11.2019 (а.с.103-106,т.4) ліквідовано Департамент будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури (код ЄДОПОУ – 38163425) та створено Департамент розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури.
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - Департамент будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури (код ЄДОПОУ – 38163425) з реєстру не виключено, перебуває у стані припинення.
Відповідно до частина друга статті 167 ЦК України, держава може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом.
При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що Департамент будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації не має достатньої інституційної та операційної незалежності від держави. 
Вказане підтверджується тим, що за наявності наказу №225 від 14.03.2017 (а.с.120,т.1), який виданий Господарським судом Івано-Франківської області на виконання рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 28.02.2017 у справі №909/51/17, яке не виконується більше трьох років, саме держава в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації прийняла розпорядження №571 від 06.11.2019 про ліквідацію боржника та створення нової юридичної особи - Департаменту розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації. 
Звертаючись до суду із заявою про заміну боржника у виконавчому провадженні стягувач вказував про перехід прав та обов`язків боржника до новоствореного Департаменту розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації.
З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Правонаступництво - це перехід суб`єктивного права (а у широкому розумінні - також і юридичного обов`язку) від однієї особи до іншої (правонаступника). Для вирішення проблеми процесуального правонаступництва, суд апеляційної інстанції зазначає, що поняття «правонаступництво юридичної особи», «правонаступництво прав та обов`язків юридичної особи» і «процесуальне правонаступництво юридичної особи-сторони у справі» мають різний зміст.
Правонаступництво юридичної особи має місце у випадку її припинення шляхом реорганізації: злиття, приєднання, поділу, перетворення (частина перша статті 104 ЦК України). У такому разі відбувається одночасне правонаступництво (передання) прав і обов`язків юридичної особи або, іншими словами, одночасне правонаступництво щодо майна, прав і обов`язків юридичної особи (частина друга статті 107 ЦК України). Тому правонаступництво юридичної особи, так само як і спадкове правонаступництво (стаття 1216 ЦК України), завжди є універсальним, тобто передбачає одночасний перехід до правонаступника за передавальним актом або розподільчим балансом (частина перша статті 104, статті 106 - 109 ЦК України) і прав, і обов`язків юридичної особи, яка припиняється шляхом реорганізації (пункти 37-38, 40-43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №910/5953/17).
Для процесуального правонаступництва юридичної особи, яка є стороною чи третьою особою у судовому процесі, необхідне встановлення або правонаступника такої юридичної особи внаслідок її припинення шляхом реорганізації, або правонаступника окремих її прав чи обов`язків внаслідок заміни сторони на стадії виконання судового рішення (ст.334 та 52 ГПК України). 
Відомості з ЄДР можуть підтверджувати факт правонаступництва юридичної особи у випадку її припинення шляхом реорганізації. Проте у випадках заміни сторони у зобов`язанні такі відомості не підтверджують правонаступництво прав та обов`язків юридичної особи, яку замінили. Іншими словами, інформація, відображена в ЄДР щодо правонаступника юридичної особи (відомості, передбачені у пунктах 29 і 30 частини другої, пунктах 14 і 15 частини третьої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»), не охоплює всіх випадків правонаступництва прав і обов`язків юридичної особи, зокрема у випадку заміни сторони у зобов`язанні, що відбулася до припинення юридичної особи шляхом її реорганізації чи ліквідації.
З огляду на зазначене не є підставою для відмови у заміні особи її правонаступником за наявності інформації про припинення шляхом ліквідації юридичної особи-сторони у справі. 
Разом з тим, судом встановлено, що розпорядженнями Івано-Франківської обласної державної адміністрації №10 від 15.01.2019 (а.с.27-35,т.6) та №7 від 15.01.2020 (а.с.36,т.6) уповноважений орган Управління капітального будівництва змінено з Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури на Департамент розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури.
Згідно з розпорядженнями Івано-Франківської обласної державної адміністрації №9 від 15.01.2019 (а.с.37-51,т.6) та №39 від 30.01.2020 (а.с.53-59,т.6) функції щодо управління Державним підприємством «Дороги Прикарпаття» від Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури передано Департаменту розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури.
Згідно з розпорядженнями Івано-Франківської обласної державної адміністрації №132 від 06.03.2020 (а.с.52,т.6) функції Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури щодо ліцензування перейшли до Департаменту розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури.
Згідно з розпорядженнями Івано-Франківської обласної державної адміністрації №171 від 18.03.2020 (а.с.62,т.6) автомобільні дороги загального користування місцевого значення передано з балансу Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури передано на баланс Департаменту розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури.
Окрім того з порівняльного аналізу додатку №3 до рішення Івано-Франківської обласної ради №1038-26/2018 від 21.12.2018 «Про обласний бюджет на 2019 рік» (а.с.123-140,т.6) та додатку №3 до рішення Івано-Франківської обласної ради №1296-33/2019 від 13.12.2019 «Про обласний бюджет на 2020 рік» (а.с.141-155,т.6) вбачається, що Департамент розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури став головним розпорядником коштів місцевого бюджету та відповідальним виконавцем за бюджетними програмами, які ідентичні до тих, що були зафіксовані раніше за Департаментом будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури.
З відповіді Івано-Франківської обласної державної адміністрації №КО-230 від 17.06.2020 (а.с.122,т.4) на ім`я директора ТОВ «Мега-Пауер-Буд» вбачається, що з державного та місцевого бюджетів на 2020 рік не виділялись кошти для Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури, а з відповіді Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури №433/03-37 від 07.12.2020 (а.с.173,т.4) на ім`я директора ТОВ «Мега-Пауер-Буд», що департамент не може виступати розробником та замовником програми для забезпечення виконання судових рішень на 2021 рік, яка б була підставою для формування бюджетного запиту до проекту обласного бюджету на 2021 рік.
Тобто низка повноважень Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури перейшли до новоствореного Департаменту розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури, внаслідок чого правонаступник боржника фактично замінив боржника у всіх зобов`язаннях крім тих, що стосуються стягувача в даній справі. При цьому по-відношенню до боржника, який за своїми функціональними обов`язками замінений правонаступником, припинено фінансування без можливості його формування, що призводить до неможливості фактичного виконання  остаточного рішення суду в даній справі.
Правонаступництво не обмежується лише майновими правами та обов`язками. Ліквідація юридичної особи публічного права, на відміну від ліквідації юридичних осіб приватного права, має певні особливості, що обумовлені відмінностями в їхньому правовому статусі.
Так, особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган.
Верховний Суд України у постановах від 04 березня 2014 року в справі №21-8а14, від 27 травня 2014 року в справі №21-108а14, від 28 жовтня 2014 року в справі №21-484а14, від 19 січня 2016 року в справі №810/1783/13-а, а також Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду від 26.09.2019 у справі №820/10744/15 дійшов висновку, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою.
У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.
З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд враховує те, що передача боржником, правонаступнику за наслідками реорганізації у спосіб виділу основної кількості прав, зокрема, нерухомого майна та залишення за собою лише зобов`язань, на що кредитор не впливає, може ускладнити виконання цих зобов`язань, зокрема, за рахунок відповідного нерухомого майна, тобто такий спосіб реорганізації може бути спрямований на ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань.
Невиконання боржником судового рішення внаслідок, наприклад, недостатності коштів у такого боржника ускладнить реалізацію кредитором права на задоволення своєї вимоги від правонаступника боржника.
Водночас забезпечення остаточності судового рішення та його неухильного виконання спрямоване на дотримання таких вимог верховенства права, як забезпечення прав і свобод людини, правової визначеності, доступу до правосуддя, законності. Порушення принципу обов`язковості виконання судового рішення суперечить вимогам правової визначеності.
З огляду на вищезазначене правильними є висновки місцевого господарського суду про наявність правових підстав для заміни боржника у виконавчому провадженні.
Суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також стадії судового процесу щодо правонаступництва юридичної особи приватного права. Проте має місце правонаступництво юридичної особи публічного права, а тому доводи апеляційної скарги щодо незалучення Департаменту розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації спростовано вищевикладеним.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
З огляду на наведене, аргументи, викладені стягувачем у відзиві на апеляційну скаргу про заперечення доводів апеляційної скарги є такими, що відповідають встановленим обставинам по справі.
Апелянтом не спростовано наведених висновків суду першої інстанції, які тягли б за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення та не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга Департаменту розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації (вх.№01-05/362/21 від 25.01.2021) за №100/01-07 від 21.01.2021  підлягає залишенню без задоволення, а ухвала місцевого господарського суду залишенню без змін.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про покладення на апелянта судового збору в розмірі 2270,00 грн.
Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284, 334 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
апеляційну скаргу Департаменту розвитку громад та територій, дорожнього, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації (вх.№01-05/362/21 від 25.01.2021) за №100/01-07 від 21.01.2021 – залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 12.01.2021 у справі №909/51/17 – залишити без змін.
Судовий збір в розмірі 2270,00 грн. покласти на апелянта.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.
Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя                                                             С.М. Бойко 

Судді                                                                                 Т.Б. Бонк

          О.І. Матущак
          Повний текст ухвали складено та підписано 18.06.2021.