УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 квітня 2021 року
м. Київ       
Справа № 338/1043/20
Провадження № 51-1723ск21
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 04 січня 2021 року,
встановив:
Вироком Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 121 Кримінального кодексу України (далі- КК), та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі статті 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання 
з випробуванням з іспитовим строком, тривалістю 2 роки, та покладено обов`язки, передбачені статтею 76 КК.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому що, 18 липня 2020 року біля 03 години, перебуваючи на території АЗС «ОККО» за адресою: вул. Шевченка, 101, с. Богородчани, Богородчанський район, Івано-Франківська область, діючи умисно, наніс два цілеспрямовані удари ногою в голову ОСОБА_5 , внаслідок чого спричинив потерпілому тілесні ушкодження у виді відкритої черепно-мозково-лицевої травми з переломами лобної пазухи з обох сторін, гайморових пазух з обох сторін, решітчастої кістки, виличної кістки зліва, кісток носа, забою головного мозку легкого ступеня, рани в ділянці носа, синців в ділянках повік обох очей, яка ускладнилась гемосинусом, назальною ліквореєю, пневмоцефалією, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, і були небезпечними для життя в момент їх спричинення.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 04 січня 2021 року вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2020 року залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов безпідставного висновку про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, не врахувавши характер вчиненого злочину та даних про особу винного. Враховуючи викладене, вважає необґрунтованим застосування до засудженого положень статті 75 КК. Крім цього, прокурор вказує на невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам статті 419 КПК.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних міркувань.
Відповідно до вимог пункту 2 частини 2 статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Стосовно доводів прокурора про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання та звільнення від його відбування, а також невідповідності ухвали апеляційного суду вимогам статті 419 КПК, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має  бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та   попередження нових злочинів. 
У статті 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна                    з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом статті 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Як вбачається з вироку суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дотримався наведених вимог матеріального права. 
Обираючи ОСОБА_4 покарання, суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким злочином, взяв до уваги дані про особу винного –молодий вік, обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, що супроводжувалось активними діями по примиренню з потерпілим та достатньою компенсацією, який пробачив засудженого. Обставини, що обтяжують покарання судами не встановлено, а тому правильно призначив ОСОБА_4 покарання за частиною 1 статті 121 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Відповідно до правил статті 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може  звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
З копій судових рішень вбачається, що ОСОБА_4 виключно позитивно характеризується за місцем проживання, має вищу освіту, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, щиро розкаявся, вжив можливих заходів до відшкодування заподіяної шкоди. 
Отже, зазначене вище та відсутність обтяжуючих обставин з урахуванням додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання стали підставою для висновку суду про можливість досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_4 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж іспитового строку, встановленого у статті 75 КК.
Таким чином, належно умотивувавши свою позицію, суд обґрунтовано вирішив звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням, проте у разі порушення покладених на нього обов`язків, він буде відбувати реальне покарання               у виді позбавлення волі. Таке рішення не суперечить умовам застосування вказаної норми матеріального права.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції за доводами прокурора щодо невідповідності призначеного ОСОБА_4 покарання, дотримався вимог КПК та надав вмотивовану відповідь на них. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону Верховний Суд не убачає. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів вмотивованість висновків суду з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні засудженому покарання, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Згідно пункту 2 частини 2 статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора за доводами, викладеними у ній, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись пунктами 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 04 січня 2021 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3