Дата документу 01.06.2021 Справа № 310/7908/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №310/7908/20        Головуючий у 1 інстанції: Прінь І.П.
Провадження № 22-ц/807/2126/21        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«01» червня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Подліянової Г.С.,
секретар:        Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 березня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, 

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2020 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , 1935 року народження, яка постійно проживала в АДРЕСА_1 . 
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщини у вигляді земельної ділянки (пай) площею 7,4490 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 на п.539, кадастровий номер 2310494000:02:005:0182. 
Згідно заповіту, складеного 18 серпня 2015 року, померла ОСОБА_4 заповіла їй вищезазначену земельну ділянку. 
У встановлений законом шестимісячний строк вона не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом у зв`язку із хворобою. У липні та серпні вона постійно зверталась до лікаря, а з 15 вересня 2020 року по 06 жовтня 2020 року знаходилась на амбулаторному лікуванні та вимушена була жорстко дотримуватись відповідного режиму. Від госпіталізації вона відмовилась у зв`язку з епідеміологічною ситуацією в країні. А тому у встановлений законом строк, тобто до 22 вересня 2020 року вона не мала можливості звернутися до нотаріальної контори з відповідною заявою. 
06 жовтня 2020 року вона звернулась до приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Солопової О.О. з заявою про прийняття спадщини. Їй було пояснено, що нею пропущено встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини, про що нотаріус надав їй відповідь за вих. № 230/02-14 від 06 жовтня 2020 року про неможливість оформлення спадщини і роз`яснив про необхідність звернутися до суду. 
На підставі зазначеного просила визначити їй додатковий строк в один місяць для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4 .

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 березня 2021 року позов задоволено.
Визначено ОСОБА_3 додатковий строк в один місяць для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що позивачем не доведено поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини, позивач за станом здоров`я не була позбавлена можливості вчинити відповідну дію, медичні документи не містять відомостей по те, що захворювання позивача перешкоджало здійсненню нею своїх прав як спадкоємця, позивач дистанційно виконувала свої трудові обов`язки, висновок суду про достовірність виписки з картки амбулаторного хворого від 15 березня 2021 року є необґрунтованим, просила скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позову.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що посилання ОСОБА_1 на практику Верховного Суду є неприйнятними, оскільки постанови ґрунтуються на інших обставинах справи, нею було надано належні докази на підтвердження зазначених у позові обставин.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходів з того, що позивачем було з поважних причин пропущено строк подачі заяви про прийняття спадщини.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції. 

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується актовим записом про смерть №512 від 25 березня 2020 року, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 ( а.с.91).

За життя ОСОБА_4 склала два заповіти: від 13 листопада 2008 року, яким заповідала належну їй на праві власності частку домоволодіння АДРЕСА_3 ОСОБА_5 (а.с.69-70); від 18 серпня 2015 року, яким заповідала належну їй на праві власності земельну ділянку площею 7,4490га, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , кадастровий номер 2310494000:01:005:0182, ОСОБА_3 (а.с.63-64).

Згідно з копією спадкової справи №41/20, яка заведена приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Солоповою О.А. після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини за законом, 06 жовтня 2020 року зареєстрована заява ОСОБА_3 про прийняття спадщини за заповітом, 16 жовтня 2020 року зареєстрована заява ОСОБА_5 про прийняття спадщини за заповітом (а.с.45-70).

Приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Солоповою О.О. надано роз`яснення від 06 жовтня 2020 року №230/02-14 про те, що ОСОБА_3 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини лише 06 жовтня 2020 року, тобто після закінчення шести місяців, встановлених чинним законодавством для прийняття спадщини. Строки для прийняття спадщини пропущено (а.с.4, 66).

Згідно з копіями медичної картки ОСОБА_3 із записами лікаря-хірурга про звернення до лікаря: 15 вересня 2020 року, 28 вересня 2020 року, 06 жовтня 2020 року, виписки з медичної карти амбулаторного хворого від 15 березня 2021 року ОСОБА_3 перебувала на амбулаторному лікуванні у період з 15 вересня 2020 року по 06 жовтня 2020 року з діагнозом: «Гострий тромбофлебіт правої гомілки» (а.с.10, 85-86).

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частини перша, друга статті 1223 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Як роз`яснив судам Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Отже, позов про визначення додаткового строку на прийняття спадщини підлягає задоволенню у разі пропуску такого строку та доведення поважності причин пропуску строку.

При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. 

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 перебувала на амбулаторному лікуванні у період з 15 вересня 2020 року по 06 жовтня 2020 року з діагнозом: «Гострий тромбофлебіт правої гомілки».

Шестимісячний строк подання позивачем заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 сплив 21 вересня 2020 року, а до приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Солопової О.О. Аксьонова А.А. звернулась 06 жовтня 2020 року, тобто пропущений нею строк для подання заяви про прийняття спадщини є незначним – 15 днів.

Крім того, колегія суддів враховує, що позивач є спадкоємцем померлої ОСОБА_4 за заповітом від 18 серпня 2015 року, яким ОСОБА_4 заповіла належну їй на праві власності земельну ділянку площею 7,4490 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , кадастровий номер 2310494000:01:005:0182, ОСОБА_3 , а згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач мала фізичну можливість звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не доведені належним доказами та є припущеннями.

Посилання ОСОБА_1 на те, що виписка з медичної карти амбулаторного хворого від 15 березня 2021 року є недостовірним доказом, оскільки записи, зроблені лікарем у цій виписці, не в повній мірі відповідають змісту записів, що зроблені лікарем у медичній картці, копії сторінок з якої додавалися позивачем до позову, не заслуговують на увагу.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що надана позивачем виписка оформлена лікарем відповідно до вимог Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації N 027/о «Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України 14 лютого 2012 року №110 (Із змінами і доповненнями, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28 лютого 2020 року №587). Дослівна невідповідність записів не спростовує факту перебування позивача у період з 15 вересня 2020 року по 06.10.2020 року на амбулаторному лікуванні з діагнозом: «Гострий тромбофлебіт правої гомілки».

Вказані висновки суду першої інстанції не спростовані.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, дав належну оцінку обставинам, на які посилалась позивач на підтвердження поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини та дійшов обґрунтованого висновку про наявність у неї об`єктивних труднощів для своєчасного прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 .

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить. 

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 березня 2021 рокуу цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 04 червня 2021 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       Г.С. Подліянова