Справа № 127/30067/19
Провадження № 22-ц/801/618/2021
Категорія: 8
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин  С. В.
Доповідач:Береговий  О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року	Справа № 127/30067/19	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),
суддів: Панасюка О.С., Сала Т.Б.,
за участю секретаря судового засідання Михайленко А.В.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «Кей – Колект», Державний реєстратор комунального підприємства «Агентство реєстраційних послуг» Козловський Микола Сергійович,
особа, яка не брала участі у справі та яка подала апеляційну скаргу: товариство з обмеженою відповідальністю «Бенефіт майно»,
розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Кей – Колект», Державного реєстратора комунального підприємства «Агентство реєстраційних послуг» Козловського Миколи Сергійовича про визнання недійсним правочину про державну реєстрацію права власності, скасування записів про проведену державну реєстрацію права власності та витребування квартири з чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ТОВ «Бенефіт майно» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2020 року, постановлене місцевим судом під головуванням судді Волошина С.В., дата виготовлення повного тексту рішення 06 листопада 2020 року,

встановив:

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який в подальшому був уточнений, до ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Кей – Колект», Державного реєстратора комунального підприємства «Агентство реєстраційних послуг» Козловського Миколи Сергійовича про визнання недійсним правочину про державну реєстрацію права власності, скасування записів про проведену державну реєстрацію права власності та витребування квартири з чужого незаконного володіння.
       Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач відповідно до договору купівлі – продажу від 19 жовтня 2006 року являлась власником квартири АДРЕСА_1 , яка в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором від 02.04.2007 № 11135853000 та відповідно до договору іпотеки від цього ж числа була передана ПАТ «УкрСиббанк» в іпотеку. Внаслідок укладення 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей – Колект» договорів факторингу та відступлення права вимоги за іпотечними договорами останнє набуло право вимоги як за основним кредитним договором до ОСОБА_3 так і за акцесорним зобов`язанням до позивача. 
У вересні 2019 року позивач дізналась що 11 травня 2019 року право власності на її квартиру зареєстровано за ТОВ «Кей – Колект», а 26 жовтня 2019 року ТОВ «Кей – Колект» відчужив спірну квартиру на користь ОСОБА_2 , який станом на час подання позову є власником спірної квартири. Записи про проведену державну реєстрацію права власності на спірну квартиру первинно за ТОВ «Кей – Колект», а згодом за ОСОБА_2 позивач вважає протиправними, та такими що підлягають скасуванню, а спірна квартира підлягає витребуванню у ОСОБА_2 на користь позивача на підставі ст. 388 ЦК України, оскільки: 1) перереєстрація квартири на нового власника та наступне її відчуження відбулись з порушенням норм чинного законодавства, а саме ст. 35 Закону України «Про іпотеку», так як позивач не отримувала письмову вимогу ТОВ «Кей – Колект» про сплату боргу за кредитним договором з зазначенням суми боргу за кредитним договором та наміром звернути стягнення на заставлену квартиру у випадку невиконання вимоги у 30 – денних термін; 2) державний реєстратор який вносив оспорюваний запис до державного реєстру речових прав на нерухоме майно (при перереєстрації права власності на спірну квартиру на ТОВ «Кей – Колект») порушив п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого Постановою КМУ № 1127 від 25 грудня 2015 року, оскільки не отримав копії письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю, так само як не отримав документу, що підтверджує наявність факту завершення 30 – денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги; 3) порушено норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки спірна квартира була єдиним житлом позивача, яке за своїми технічними характеристиками повністю відповідає вимогам до житла, примусове стягнення якого під час дії мораторію не допускається, в іпотеку спірне житло передано на забезпечення кредиту отриманого ОСОБА_3 в іноземній валюті; 4) порушено норми Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» в частині не отримання на підставі ст. 12 цього закону попередньої згоди органу опіки та піклування на укладення правочину щодо нерухомого майна право користування яким мав неповнолітній син позивача ОСОБА_4 . 
З огляду на викладене, просила визнати недійсним вчинений ТОВ «Кей – Колект» правочин щодо набуття права власності на квартиру АДРЕСА_2 (номер запису про право власності 31560904 від 11 травня 2019 року) згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 46878260 від 16 травня 2019 року, яке прийняте державним реєстратором КП «Агентство реєстраційних послуг» Козловським М.С.; скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності № 31560904 (дата та час державної реєстрації 11 травня 2019 року, об 16:41:41) на квартиру під АДРЕСА_2 за ТОВ «Кей – Колект», проведений відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46878260 від 16 травня 2019 року, державним реєстратором КП «Агентство реєстраційних послуг» Козловським М.С.; витребувати від ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 66,6 кв.м., житловою площею 38,4 кв.м.; скасувати запис № 33857960 від 26 жовтня 2019 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , проведену на підставі рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень, індексний номер 49366132 від 26 жовтня 2019 року, прийнятого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. Також просила вирішити питання судових витрат.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кей – Колект», Державного реєстрова Комунального підприємства «Агентство реєстраційних послуг» Козловського Миколи Сергійовича, ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину про державну реєстрацію права власності, скасування записів про проведену державну реєстрацію права власності та витребування квартири з чужого незаконного володіння задоволено частково.
Скасовано запис про проведену державну реєстрацію права власності №31560904 (дата та час державної реєстрації 11 травня 2019 року, об 16:41:41) на квартиру під АДРЕСА_2 , за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей – Колект», проведений відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46878260 від 16 травня 2019 року, реєстратором Комунального підприємства «Агентство реєстраційних послуг» Козловським Миколою Сергійовичем.
Витребувано від ОСОБА_2 на користь громадянки Республіки Грузія ОСОБА_1 квартиру під АДРЕСА_2 .
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей – Колект», Державного реєстратора комунального підприємства «Агентство реєстраційних послуг» Козловського Миколи Сергійовича та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі по 512,27 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду особа, яка не брала участі у справі ТОВ «Бенефіт майно» подала апеляційну скаргу, в якій, посилалась на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що вказане рішення суду впливає на права та інтереси ТОВ «Бенефіт майно», яке не було залучено до участі у справі. Зокрема, вказує, що суд фактично, позбавив ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно, який в свою чергу придбав його у ТОВ «Бенефіт майно», внаслідок чого вимагає у останнього повернення коштів по договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2019 року. Вважає, що застосований судом попередньої інстанції спосіб захисту позивача є неефективним, оскільки хоч останній і поновив своє право власності, але фактично судом позбавлено одного власника його права власності без встановлення факту належності його набуття у встановленому законом порядку. Крім того, на переконання заявника, сам факт скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей – Колект», не свідчить про припинення такого права власності, як і не свідчить про припинення такого права ОСОБА_2 скасування договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2019 року. Разом з тим, зазначає, що відсутні підстави для витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки правомірність набуття права власності ТОВ «Бенефіт майно» та ОСОБА_2 жодним чином не оскаржене та не скасоване.
Сторони по справі не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направило, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції частково не відповідає цим вимогам.
Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі – продажу квартири з відстроченням платежу від 19 жовтня 2006 року набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В. (зареєстровано в реєстрі за № 9245) та 16 листопада 2006 року зареєстровано за позивачем у ВООБТІ (а.с. 20 – 22 т. 1).
02 квітня 2007 року між АК ІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 11135853000 (а.с. 23-29 т. 1), на підставі якого ОСОБА_3 отримав від банку у строкове користування кредит в іноземній валюті в сумі 60 000 доларів США, що станом на день укладення кредитного договору за курсом НБУ становило 303 000 грн. За використання кредитних коштів встановлено процентну ставку в розмірі 13,5% річних, з можливістю щомісячного перегляду відсоткової ставки, відповідно до умов, що наведені в п. 9.2 Кредитного договору.
Як встановлено п. 1.2.2. вказаного кредитного договору позичальник у будь – якому випадку зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі до 31 березня 2017 року.
Згідно п. 2.1. кредитного договору виконання зобов`язань позичальника за даним договором банком забезпечується порукою та іпотекою. (а.с. 23 – 32 т. 1).
02 квітня 2007 року між АК ІБ «УкрСиббанк» та громадянкою Республіки Грузія ОСОБА_1 , (позивачем по справі) як майновим поручителем ОСОБА_3 укладено договір іпотеки. 02 квітня 2007 року договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. (зареєстровано в реєстрі за № 1638 (а.с. 33 – 34 т. 1).
Відповідно до розділу І договору іпотеки іпотекодавець ОСОБА_1 передала в іпотеку Банку квартиру АДРЕСА_2 . Заставна вартість предмету іпотеки, станом на день укладення договору іпотеки, сторонами договору визначено на рівні 481962 грн. Іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань Боржника за кредитним договором № 11135853000 від 02 квітня 2007 року, а саме, зокрема, але не обмежуючись: зобов`язання по поверненню в повному обсязі отриманого в порядку та на умовах відповідно до кредитного договору кредиту в сумі 60 000 доларів США, в термін до 31 березня 2017 року. (п.п. 1.2, 1.2.1. Договору іпотеки) (а.с. 33 – 34 т. 1).
У разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами (п. 2.1.1. Іпотечного договору).
Як встановлено п.4.2. договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або за застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, або за договором між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.
У випадках зазначених в п.п. 2.1.1. – 2.1.2. (невиконання/неналежне виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором; порушення іпотекодавцем/боржником обов`язків за цим Договором) іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю повідомлення, оформлене згідно ст. 35 Закону України «Про іпотеку». У разі невиконання Іпотекодавцем/Боржником вимог, зазначених в повідомленні, про яке йдеться в п. 4.3. Іпотекодержатель здійснює звернення стягнення. ( п.п. 4.3 – 4.6. Іпотечного договору).
Відповідно до довідки від 24 березня 2016 року № 1839а, виданої ЖЕК № 12 у спірній квартирі, станом на час видачі довідки зареєстрована ОСОБА_1 (позивач по справі) та ОСОБА_4 – її син. Відомостей про фактичне місце проживання позивача та її сина вказана довідка не містить. (а.с. 48 т. 1).
12 грудня 2011 року ПАТ «Укрсиббанк», яке є правонаступником АК ІБ «УкрСибанк» на підставі договору факторингу № 1 та на підставі договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки відступило своє право вимог за наведеними вище кредитним договором та договором іпотеки на користь ТОВ «Кей-Колект». (а.с. 35 – 42 т. 1).
11 травня 2019 року реєстратором Комунального підприємства «Агентство реєстраційних послуг» Козловським М.С. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 31560904 по об`єкту нерухомого майна, реєстраційний номер 813801805101, згідно якого право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано в цілому за ТОВ «Кей – Колект». (а.с. 43 – 45 т. 1).
Підставою виникнення права власності зазначено: договір відступлення прав вимоги, серія та номер: 5207 – 5208, виданий 12 грудня 2011 року; договір факторингу серія та номер 1 від 12 грудня 2011 року; договір іпотеки, серія та номер 1638, від 02 квітня 2007 року.
Підставою внесення запису зазначено: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46878260 від 16 травня 2019 року, 08:10:42, ОСОБА_5 , КП «Агентство реєстраційних послуг». (а.с. 43 – 46 т. 1).
Таким чином, перереєстрація права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей – Колект» реєстратором КП «Агентство реєстраційних послуг» Козловським М.С. вчинена на підставі застереження, що міститься в іпотечному договорі.
26 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 33857960 по об`єкту нерухомого майна, реєстраційний номер 813801805101, згідно якого право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано в цілому за ОСОБА_2 (а.с. 141 - 142 т. 1).
Підставою виникнення права власності зазначено: договір купівлі – продажу квартири, серія та номер 2043 від 26 жовтня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М.
Підставою внесення запису зазначено: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49366132 від 26 жовтня 2019 року, 09:56:39, приватний нотаріус Бєлая О.М., Вінницький міський нотаріальний округ.
Встановленим судом фактичним обставинам справи відповідають правовідносини, що врегульовані нормами ЦК України, Законом України «Про іпотеку» та іншими підзаконними нормативно – правовими актами.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (ст. 3).
Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання – звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
За змістом статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Отже, за змістом ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 33, ст. 35 наведеного Закону реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним обов`язку вимагати виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки.
Аналогічні за змістом положення містяться в п. 4.3., 4.4. іпотечного договору укладеного між позивачем та первинним кредитором. (а.с. 33 т. І).
Положеннями ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25.12.2008 «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми ст. 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Після внесення Законом № 800-VI змін до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
За змістом ст. 18 вказаного Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Відповідно до пункту 18 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії) (далі – Порядок № 1127), за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.
Згідно з пунктом 57 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.
Так, відповідно до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок) (в редакції, що діяла станом на час вчинення оспорюваного запису про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Кей – Колект»), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Таким чином, на державного реєстратора під час вчинення реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії), необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.
У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
Відповідно до пункту 5.1. Іпотечного договору сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; право Іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».
Сторони дійшли згоди, що у разі настання обставин, визначених в п. 4.1 цього договору іпотеки, Іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом Іпотекодавцю/Боржнику повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя (п. 5.2. Договору іпотеки).
В повідомленні, про яке йдеться в п. 5.2. Договору іпотеки, Іпотекодержатель зазначає який із способів задоволення вимог Іпотекодержателя, що передбачені ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», застосовується Іпотекодержателем для задоволення своїх вимог (п. 5.3. Договору іпотеки). У разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя даний договір є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки (п. 5.4. Договору іпотеки).
Таким чином сторони дійшли згоди, що право власності на об`єкт заставленого майна виникає у іпотекодержателя лише за певних умов з дотримання процедури визначеної Договором іпотеки та Законом України «Про іпотеку», а саме надсилання Іпотекодержателем у випадках визначених в п.п. 2.1.1. – 2.1.2. Іпотекодавцю повідомлення, оформленого згідно ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та його невиконання у встановлений строк.
З наведеного слідує, що реалізація предмета іпотеки повинна проводитися на підставі договору іпотеки з дотриманням положень статті 35 Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку № 1127.
Проте, як вірно встановлено судом попередньої інстанції матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 77, 79 ЦПК України направлення іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення кредитного зобов`язання, документів, що підтверджують її отримання позивачем, документів, що підтверджують завершення 30-денного строку з моменту отримання позивачем зазначених вимог, зокрема, повідомлень про направлення рекомендованої (цінної) кореспонденції, фіскальних чеків про оплату послуг за направлення вказаної кореспонденції визначеним суб`єктам за належними адресами та ін., як і не надано таких до суду апеляційної інстанції.
Крім того, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що копія проекту вимоги від 21 березня 2016 року № 734176/03 «Про усунення порушень основного зобов`язання», яка адресована іпотекодавцю ОСОБА_1 , надана представником відповідача ТОВ «Кей – Колект» Сидорчук Н.М. до суду попередньої інстанції, перед судовими дебатами не може бути підтвердженням виконання іпотекодержателем обов`язку, встановленого ст. 35 Закону України «Про іпотеку», оскільки вказана копія проекту не містить підпису уповноваженого представника ТОВ «Кей – Колект» (в графі представник по довіреності, ТОВ «Кей – Колект» І.М. Черепанін відсутній підпис вказаної особи), а тому в розумінні закону вказаний проект документу не може бути визнаний вимогою, що передбачена ст. 35 Закону України «Про іпотеку» (а.с. 86 т. 2).
Зазначені встановлені місцевим судом обставини, заявником в апеляційній скарзі не оскаржуються.
Відтак, державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_2 , за ТОВ «Кей – Колект» проведена з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку № 1127, а тому є самостійною та достатньою підставою для скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на квартиру.
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі № 127/17399/19-ц (провадження №61-3872св20).
Водночас, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 29 травня 2019 року справа № 367/2022/15-ц (провадження 14-376цс18) звернула увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (дивитись також пункт 5.17 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18).
За таких обставин, суд першої інстанції належним чином оцінивши обставини справи, застосувавши відповідні норми права та врахувавши правові позиції Верховного Суду, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог в частині скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності № 31560904 (дата та час державної реєстрації 11 травня 2019 року, об 16:41:41) на квартиру під АДРЕСА_2 за ТОВ «Кей – Колект», проведений відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46878260 від 16 травня 2019 року, державним реєстратором КП «Агентство реєстраційних послуг» Козловським М.С.
Водночас при вирішенні вказаних спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» про які зазначені позивачем, оскільки визначальним при примусовому стягненні (відчуженні без згоди власника) нерухомого житлового майна, за умови що таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами – резидентами України в іноземній валюті – є те, що: – таке нерухоме житлове майно має використовуватись як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно та загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не повинна перевищувати 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.
Проте, як вбачається з матеріалів справи позивач у справі є громадянкою Республіки Грузія та протягом 4-5 останніх років проживає за межами України, а саме в Республіці Грузія що, зокрема, не заперечувалось представником позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції.
Поряд з цим, відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Віндикація - це витребування своєї речі не володіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Як вірно наголошено судом попередньої інстанції, між позивачем та відповідачем не було жодних юридичних відносин, так як ОСОБА_2 набув право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі – продажу квартири від 26 жовтня 2019 року (зареєстровано в реєстрі за № 2043) продавцем якої виступило ТОВ «Бенефіт Майно», яке в свою чергу набуло право власності на квартиру на підставі договору купівлі – продажу, посвідченого Чуловським В.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 21 жовтня 2019 року за № 3195, на підставі якого право власності на квартиру було зареєстровано 21 жовтня 2019 року за ТОВ «Бенефіт Майно», за номером запису про право власності 33755697 (а.с. 93 т. 1).
Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
Відтак особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.
З огляду на викладене, оскільки, право власності на спірну квартиру на ТОВ «Кей-Колект» було перереєстровано з порушенням умов договору іпотеки, ст. ст.35,37 Закону України «Про іпотеку», ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що квартира вибула із власності позивача поза її волею, а отже ТОВ «Кей -Колект» не мало право її відчужувати відповідачу ОСОБА_2 , тому вимога ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння відповідає вимогам закону та її задоволення відновить порушене право останньої.
Водночас, в пункті 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, зроблено правовий висновок, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Таким чином, оскільки право власності позивача на спірну квартиру захищене судом шляхом задоволення позову в частині витребування спірної квартири з володіння ОСОБА_2 та на підставі цього рішення і має бути проведена державна реєстрація права власності на спірну квартиру за позивачем, тому суд попередньої інстанції вірно дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про скасування запису № 33857960 від 26 жовтня 2019 року про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 .
Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним вчиненого ТОВ «Кей – Колект» правочину щодо набуття права власності на спірну квартиру суд попередньої інстанції, з урахуванням положень п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обґрунтовано вважав, що суд не може технічну дію іпотекодержателя зі звернення до державного реєстратора з метою внесення відповідних відомостей про право власності до реєстру речових прав на нерухоме майно визнати правочином.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що застосований судом попередньої інстанції спосіб захисту позивача є неефективним, оскільки хоч останній і поновив своє право власності, але фактично судом позбавлено одного власника його права власності без встановлення факту належності його набуття у встановленому законом порядку, що сам факт скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей – Колект» не свідчить про припинення такого права власності, як і не свідчить про припинення такого права ОСОБА_2 , що правомірність набуття права власності ТОВ «Бенефіт майно» та ОСОБА_2 жодним чином не оскаржене та не скасоване, а також не залучення ТОВ «Бенефіт майно» до розгляду вказаної справи, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються обставинами справи та застосованими до них правовідносинами.
Поряд з цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.4 ст.367 ЦПК України).
Позивач ОСОБА_1 заявила вимоги про визнання недійсним правочину про державну реєстрацію права власності, скасування записів про проведену державну реєстрацію права власності та витребування квартири з чужого незаконного володіння до ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Кей – Колект», Державного реєстратора комунального підприємства «Агентство реєстраційних послуг» Козловського Миколи Сергійовича. Суд першої інстанції вважав Державного реєстратора комунального підприємства «Агентство реєстраційних послуг» Козловського М.С. належним відповідачем. Проте колегія суддів з цим не погоджується, з огляду на таке.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).
Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63).
У справах за позовом іпотекодавця до державного реєстратора спірні правовідносини виникають здебільшого саме між позивачем та іпотекодержателем через невиконання договірних зобов`язань і реалізацію прав іпотекодержателя щодо предмета іпотеки - нерухомого майна позивача (постанови Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15, від 24 квітня 2018 року у справі № 825/478/17, від 29 травня 2018 року у справі № 826/19487/14, від 30 травня 2018 року у справі № 826/9417/16, від 6 червня 2018 року у справі № 804/3509/17, від 16 жовтня 2018 року у справі № 804/14296/15, від 14 листопада 2018 року № 826/1656/18, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).
Спір про скасування рішення чи запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункт 36)).
Колегія суддів вважає, що зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судом обставини справи підтверджують, що спір щодо реєстрації права власності за іпотекодержателем виник з ТОВ «Кей-Колект» з приводу порушення ним права власності позивача на спірне нерухоме майно внаслідок дій ТОВ «Кей-Колект» щодо реєстрації за ним такого права.
Отже позовні вимоги про визнання недійсним правочину про державну реєстрацію права власності, скасування записів про проведену державну реєстрацію права власності та витребування квартири з чужого незаконного володіння не може бути звернена до Державного реєстратора комунального підприємства «Агентство реєстраційних послуг» Козловського М.С., якого позивач визначила співвідповідачем. Так, Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.
Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
Відповідно до п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи, зазначене, рішення в частині задоволення позову до Державного реєстратора комунального підприємства «Агентство реєстраційних послуг» Козловського М.С. слід скасувати та відмовити в цій частині в позові, в решті рішення суду слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ТОВ «Бенефіт майно» задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Державного реєстратора комунального підприємства «Агентство реєстраційних послуг» Козловського М.С. про визнання недійсним правочину про державну реєстрацію права власності, скасування записів про проведену державну реєстрацію права власності та витребування квартири з чужого незаконного володіння скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного реєстратора комунального підприємства «Агентство реєстраційних послуг» Козловського М.С. про визнання недійсним правочину про державну реєстрацію права власності, скасування записів про проведену державну реєстрацію права власності та витребування квартири з чужого незаконного володіння відмовити.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                                                        О.Ю. Береговий

Судді:                                                                О.С. Панасюк

       Т.Б. Сало