Постанова
Іменем України                                   
 
19 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 264/604/16-ц
провадження № 61-12281св20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач), Яремка В. В.
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Про Кредит Банк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Донецького апеляційного суду від 02 липня 2020 року у складі колегії суддів: Баркова В. М., Мальцевої Є. Є., Мироненко І. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2016 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (далі - ПАТ «ПроКредит Банк») про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними.
 
На обґрунтування позовних вимог позивачі зазначали, що 31 січня 2006 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «ПроКредит Банк» (далі - ЗАТ «ПроКредит Банк») укладено кредитний договір №8.6165, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 140 000,00 дол. США для задоволення особистих потреб, зі сплатою 14 процентів річних на строк 108 місяців.
 
На забезпечення належного виконання умов кредитного договору, 31 січня 
2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ПроКредит Банк» укладені договори іпотеки №1184-ІД 1 та №1184-ІД 2, а також договір поруки №8.6165 між ОСОБА_2 та ЗАТ «ПроКредит Банк». 
 
13 серпня 2009 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ПроКредит Банк», а також між ОСОБА_2 та ЗАТ «ПроКредит Банк» укладено додаткові договори №1 про внесення змін до зазначеного вище кредитного договору, договору іпотеки №1184-ІД 2 та договору поруки.
 
Посилаючись на те, що при укладенні кредитного договору відповідач не повідомив позивачів про орієнтовну сукупну вартість кредиту, про переваги та недоліки запропонованих схем кредитування, про валютні ризики, включив до договору несправедливі умови та, що споживчий кредит неправомірно було надано в іноземній валюті, що вказує на ознаки обману банком свого клієнта, позивачі з підстав передбачених статями 203, 215, 230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», з урахуванням уточнених вимог, просили:
- визнати кредитний договір №8.6165 від 31 січня 2006 року, додаток №1 до кредитного договору №8.6165 від 31 січня 2006 року і договір №1 від 13 серпня 2009 року про внесення змін до кредитного договору такими, що мають істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника (споживача) та несправедливими в цілому; 
- визнати недійсними кредитний договір №8.6165 від 31 січня 2006 року, додаток №1 до кредитного договору (графік повернення кредиту та сплати процентів), договір №1 від 13 серпня 2009 року про внесення змін до кредитного договору №8.6165 від 31 січня 2006 року, договір іпотеки №1184-ІД 2 від 31 січня 2006 року, додаткову угоду від 30 травня 2007 року до договору іпотеки №1184-ІД 2 від 
31 січня 2006 року, договір №1 від 13 серпня 2009 року про внесення змін та доповнень до договору іпотеки №1184-ІД 2 від 31 січня 2006 року, договір поруки №8.6165-ДП1 від 31 січня 2006 року та договір №1 від 13 серпня 2009 року про внесення змін до договору поруки №8.6165-ДП1 від 31 січня 2006 року; 
- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про іпотеку №24217474 та про обтяження №24217527, у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - запис про заборону на нерухоме майно №2832362, у Державному реєстрі іпотек - запис про іпотеку №2832407.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 
06 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.
 
Визнано недійсним кредитний договір від 31 січня 2006 року № 8.6165, додаток 
№ 1 до кредитного договору від 31 січня 2006 року № 8.6165 (графік повернення кредиту та сплати процентів, нова редакція від 29 листопада 2013 року) та договір № 1 про внесення змін до кредитного договору від 13 серпня 2009 року, укладених між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 .
 
Визнано недійсним договір іпотеки від 31 січня 2006 року № 1184-ІД 2, додаткову угоду до договору іпотеки від 31 січня 2006 року № 1184-ІД 2 та договір  про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 13 серпня 2009 року № 1, укладених між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 .
 
Визнано недійсним договір поруки від 31 січня 2006 року № 8.6165-ДП1 та договір про внесення змін до договору поруки № 1 від 13 серпня 2009 року, укладених між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_2 .
 
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 28 грудня 2017 року, індексний номер: 39025514, державний реєстратор: Корнілов Н. О., Юридичний департамент Маріупольської міської ради, Донецька область, номер запису про іпотеку: 24217474.
 
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 28 грудня 2017 року, індексний номер: 39025514, державний реєстратор: Корнілов Н. О., Юридичний департамент Маріупольської міської ради, Донецька область, номер запису про обтяження: 24217527.
 
Скасовано заборону на нерухоме майно щодо нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , номер РПВН: 10808999, що була зареєстрована приватним нотаріусом Апалько М. Ю. 31 січня 2006 року, реєстраційний номер обтяження: 2832362.
 
Скасовано запис про іпотеку щодо нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , номер РПВН: 10808999, що була зареєстрована приватним нотаріусом Апалько М. Ю. 30 травня 2007 року, реєстраційний номер обтяження: 2832407.
 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано посиланням на доведеність позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки на порушення вимог статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що призвело до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків, наслідком чого є  істотне погіршення становища позивача.  Відповідач не надав ОСОБА_1 інформацію, передбачену статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пунктами 3.1, 3.2, 3.3, 3.6, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10 липня 2007 року № 168, а також не попередив позичальника про можливі валютні ризики.
 
Суд відмовив у застосуванні наслідків спливу позовної давності за заявою відповідача до вимог про визнання договорів недійсними, посилаючись на те, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дізналися про порушення відповідачем  їх прав у жовтні 2014 року при ознайомленні з ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року, якою визнано недійсним кредитний договір з підстав, на які позивачі посилаються у цій справі. Початок перебігу строку позовної давності пов`язаний з об`єктивною можливістю позивачів знати про дійсні обставини недійсності укладених ними правочинів, а отже позовна давність ними не пропущена.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Донецького апеляційного суду від 02 липня 2020 року апеляційну скаргу акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (далі - АТ «ПроКредит Банк») задоволено. Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 березня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачі не довели правову та фактичну підстави свого позову про визнання оспорюваних договорів недійсними на підставі статті 230 ЦК України та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно умов оспорюваного кредитного договору, цільове призначення кредитних коштів: «задоволення особистих неспоживчих потреб», що не спростовано ОСОБА_1 . Суд першої інстанції на зазначене належної уваги не звернув, та за відсутності доказів на підтвердження аргументів позивача про наявність у оспорюваному ним договорі несправедливих умов та нечесної підприємницької практики, дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання договору недійсним в цілому. Суд вказав на відсутність підстав для висновку, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позичальника ОСОБА_1 , а також про наявність у діях банку умислу, спрямованого на введення позивача в оману. Позивачі не спростували презумпцію правомірності правочину, під час укладення кредитного договору позичальник діяв вільно, добровільно погодився з умовами договору усвідомлюючи характер правочину та всі його істотні умови.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи 
 
У серпні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у якій заявники просили скасувати постанову Донецького апеляційного суду від 02 липня 2020 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Як на підставу касаційного оскарження, посилалися на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права (статей 11, 21 Закону України «Про захист прав споживачів») та відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Зокрема зазначали, що відповідач на порушення частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надав кредитні кошти в іноземній валюті - доларах США за відсутності відповідної ліцензії, що суперечить законодавству України, не здійснив розрахунок сукупної вартості кредиту, реальної відсоткової ставки, не попередив про валютні ризики, склав несправедливий графік погашення кредитних коштів, відповідно до якого більша частина щомісячних платежів зараховувалася на погашення відсотків, що призводило до подорожчання кредиту для позичальника. Не надання банком зазначеної інформації під час укладення кредитного договору, свідчить про наявність у відповідача умислу на введення позичальника в оману щодо істотних умов договору, що підтверджується висновком судово-економічної експертизи. Суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову. 
 
Крім того, АТ «ПроКредит Банк»не надав первинної бухгалтерської документації на підтвердження розміру наданого кредиту, та в односторонньому порядку збільшив номінальну відсоткову ставку за користування кредитом. Зазначені порушення у сукупності заявники вважають такими, що призвели до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (позичальника), що відповідно до частин другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» має наслідком визнання оспорюваного кредитного договору та похідних від нього договорів недійсними.
 
Апеляційний суд зазначеним доводам заявників належної оцінки не надав, неправильно застосував положення частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.  
 
Вказували на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у разі не надання банком документів, що підтверджують суму реально наданого позичальнику кредиту.
 
У листопаді 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив АТ «ПроКредит Банк» на касаційну скаргу, обґрунтований посиланням на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, підстави для її скасування відсутні.
 
Сторони кредитного договору домовились щодо усіх його умов, волевиявлення учасників правочину було вільним та відповідало їх внутрішній волі, договір укладено з дотриманням вимог закону, а тому правильним є висновок апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
 
Кредитні кошти відповідно до рамкової угоди від 31 січня 2006 року № 1184 надавалися ОСОБА_1 як фізичній особі-підприємцю. Відповідно до умов кредитного договору від 31 січня 2006 року № 8.6165, з урахуванням змін і доповнень, внесених відповідно до договору № 1 від 13 серпня 2009 року, цільовим призначенням кредиту є задоволення особистих неспоживчих потреб. Позичальник кредитні кошти використав на придбання нежитлового приміщення, у якому він веде підприємницьку діяльність, а тому положення Закону України «Про захист пав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
 
Посилання позивачів на висновок експерта, складений за результатами проведення судово-економічної експертизи від 17 жовтня 2017 року, є необґрунтованими, оскільки поставлені на вирішення експертизи питання є правовими, а тому виходять за межі компетенції судового експерта. Застосовані експертом Стандарти надання, рефінансування та обслуговування іпотечних житлових кредитів, затверджені рішенням правління Державної іпотечної установи від 13 лютого 2006 року № 35, втратили чинність із затвердженням протоколом засідання наглядової ради Державної іпотечної установи від 
11 вересня 2008 року № 31 нових Стандартів надання, рефінансування та обслуговування іпотечних житлових кредитів. Більш того, указані Стандарти розроблені для забезпечення виконання статутних завдань Державної іпотечної установи та не регулюють обов`язкові вимоги до умов кредитного договору, укладеного між позичальником та комерційним банком. Застосування експертом методики визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, що міститься у додатку до Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, є безпідставним, оскільки на дату складання висновку експерта зазначені Правила втратили свою чинність, натомість їх положення стосувались споживчих кредитів, яким наданий ОСОБА_1 кредит не є, а тому зазначений експертний висновок не може вважатися допустимим доказом у справі.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду.
 
Справа надійшла до Верховного Суду 20 листопада 2020 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
 
За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 31 січня 2006 року між 
ЗАТ «ПроКредит Банк», правонаступником якого є АТ «ПроКредит Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №8.6165, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 140 000,00 дол. США, зі сплатою 14 процентів річних та строком користування - на 108 місяців.
 
Погашення відсотків за кредитним договором здійснюється відповідно до графіку повернення кредиту і сплати відсотків, наведеному у додатку № 1, який є невід`ємною частиною кредитного договору.
 
31 січня 2006 року на забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором №8.6165 від 31 січня 2006 року, між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчені приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Апалько М. Ю. договори іпотеки № 1184-ІД 1, за умовами якого в іпотеку банку передано нерухоме майно - нежиле приміщення 30 Ф-1 площею 80,3 кв. м, що знаходиться у будинку АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого Маріупольською міською радою від 26 грудня 2002 року, а також № НОМЕР_2 , за умовами якого в іпотеку банку передано нерухоме майно - нежитлову будівлю за номером АДРЕСА_3 , яку ОСОБА_1 придбає (набуде у власність) в майбутньому згідно з договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Апалько М. Ю. 31 січня 2006 року та зареєстрованого в реєстрі за № 447, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 
 
31 січня 2006 року на забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором №8.6165 від 31 січня 2006 року,між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №8.6165-ДП1, за умовами якого вона зобов`язувалася перед кредитором за виконання ОСОБА_1 зобов`язань, які виникають з умов кредитного договору №8.6165 від 31 січня 2006 року.
 
30 травня 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору іпотеки №1184-ІД 2 від 31 січня 2006 року, за умовами якої розмір основного зобов`язання, забезпеченого іпотекою, збільшили до 200 000,00 дол. США.
 
13 серпня 2009 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 укладено договір № 1 про внесення змін до кредитного договору №8.6165 від 31 січня 2006 року, за умовами якого зазначений кредитний договір викладено у новій редакції. Зокрема, серед іншого, зазначено цільове призначення кредиту - на задоволення особистих неспоживчих потреб (пункт 1.2.4 договору № 1 про внесення змін до кредитного договору від 13 серпня 2009 року).
 
13 серпня 2009 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ПроКредит Банк» укладено договір № 1 про внесення змін та доповнень до договору іпотеки № 1184-ІД2, посвідченого нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Апалько М. Ю. 31 січня 2006 року за №3-57, за умовами якого зазначений договір іпотеки викладено у новій редакції, зокрема: у пункті 2.2.2 зазначено про належність предмета іпотеки ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Апалько М. Ю. 31 січня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 447; у пункті 2.2.1 договору зазначено заставну вартість предмета іпотеки - 1 018 500,00 грн; у пункті 3.4 договору передбачено ліміт суми кредитування, який забезпечується іпотекою - 200 000,00 дол. США, ліміт строку кредитування - до 31 січня 
2016 року, максимальний розмір процентів - 40 процентів річних.
 
13 серпня 2009 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ПроКредит Банк» укладено договір № 1 про внесення змін та доповнень до договору поруки, за умовами якого договір поруки викладено у новій редакції.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування
 
Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги та відзиву, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково з таких підстав.
 
За змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).
 
Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
 
Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).
 
10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». 
 
Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів.
 
Споживчій кредит надається кредитором фізичним особам на придбання споживчих товарів або послуг, однак конкретні ознаки такого кредиту законодавцем не встановлено, за винятком надання споживчого кредиту в іноземній валюті з 16 жовтня 2011 року.
 
Суд апеляційної інстанції належним чином дослідив матеріали справи та дійшов правильного висновку, що згідно умов укладеного між сторонами кредитного договору від 31 січня 2006 року № 8.6165, з урахуванням змін і доповнень, внесених відповідно до договору № 1 від 13 серпня 2009 року, спірний кредит не є споживчим, оскільки його цільовим призначенням є задоволення особистих неспоживчих потреб.
 
Зважаючи на те, що умовами договору визначено цільове призначення кредиту - для задоволення особистих неспоживчих потреб, ОСОБА_1 підписав та частково виконував умови кредитного договору від 31 січня 2006 року № 8.6165, з урахуванням змін і доповнень, внесених відповідно до договору № 1 від 13 серпня 2009 року, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що до спірних правовідносин не застосовуються положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
 
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).
 
Статтею  230 ЦК України встановлено правові наслідки оспорюваного правочину, вчиненого під впливом обману.
 
Так, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (частина перша статті 230 ЦК України).
 
Аналіз зазначеної норми дає підстави дійти висновку, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
 
Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.
 
ОСОБА_1 перед підписанням договору належно і у доступній формі ознайомився з усіма його умовами, тарифами кредитора, повністю і однаково з кредитором їх розумів, вважав справедливими, адекватними, розумними і жодних заперечень не мав, договір підписаний добровільно, волевиявлення позичальника було вільним, не під впливом помилки, тиску чи тяжких обставин, відповідало його внутрішній волі та намірам безумовного і реального виконання взятих на себе зобов`язань.
 
Зазначене підтверджується пунктом 7.4 кредитного договору від 31 січня 
2006 року № 8.6165, згідно умов якого позичальник підтвердив, що підписуючи зазначений договір він не перебував під впливом помилки, обману, насилля, загрози, зловмисної угоди, а також розділом «Гарантії та підтвердження» договору № 1 від 13 серпня 2009 року, які позичальник ОСОБА_1 погодив та підписав в окремій графі.
 
На момент укладення оспорюваного кредитного договору та протягом дії кредитного договору ОСОБА_1 не звертався до банку із заявою про надання роз'яснень незрозумілих йому умов договору, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, тим самим фактично погодився зі всіма умовами такого договору.
 
Встановивши дійсну сутність спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених статями 203, 215, 230 ЦК України, для визнання оспорюваних договорів недійсними, та правильно зазначив, що позивачами не доведено обставин того, що при укладенні оспорюваного кредитного договору дії відповідача суперечили волевиявленню іншої сторони договору - позичальника ОСОБА_1 , а також наявності умислу у діях банку щодо введення позичальника в оману відносно обставин, які мали істотне значення при укладенні договору.
 
Посилання заявників на невідповідність суми щомісячного ануїтентного платежу відсотковій ставці за кредитом, що призвело до його суттєвого збільшення, не свідчить про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним у цілому на підставі статті 230 ЦК України, оскільки згідно наданих у судовому засіданні суду першої інстанції пояснень експерта ОСОБА_4 , який підготував та надав висновок судово-економічної експертизи № 525/526-16 від 
17 жовтня 2017 року, здорожчання суми кредиту відбулось через вибраний позичальником варіант погашення кредиту по ануїтентному, а не диференційованому платежу. 
 
Ураховуючи наведене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними кредитного договору, договорів іпотеки, договору поруки, додаткових до них договорів та скасування державної реєстрації обтяжень іпотекою нерухомого майна.
 
Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, фактично зводяться до власного тлумачення застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 11, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», норми якого не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, зважаючи на визначене договором цільове призначення кредиту.
 
Щодо розподілу судових витрат, понесених у суді першої та апеляційної інстанцій
 
Спеціальним законом, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, є Закон України «Про судовий збір». 
 
Cтаття 5 Закону України «Про судовий збір» передбачає перелік пільг щодо сплати судового збору, який не є вичерпним, а тому при визначенні таких пільг слід керуватися іншим законодавством України, наприклад статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
 
Зазначені положення Закону застосовуються як на стадії пред`явлення позову у суді першої інстанції, так і на наступних стадіях цивільного процесу - при апеляційному та касаційному оскарженні.
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 при зверненні з позовом до суду не сплачували судовий збір, посилаючись на те, що вони є споживачами та звільнені від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, апеляційний суд виходив з того, що позивачі звільнені від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому вважав, що  належний до стягнення на користь АТ «ПроКредит Банк» судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Зазначений порядок розподілу судових витрат не відповідає встановленим апеляційним судом обставинам справи та вимогам закону, з огляду на наступне.
 
Судом апеляційної інстанції правильно встановив, що згідно умов укладеного між сторонами кредитного договору від 31 січня 2006 року № 8.6165, з урахуванням змін і доповнень, внесених відповідно до договору № 1 від 13 серпня 2009 року, оспорюваний кредит не є споживчим, а тому положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються до спірних правовідносин. 
 
Зважаючи на наведене, відсутні підстави для звільнення ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів». 
 
Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про судовий збір», у редакції, яка діяла на час подання позовної заяви, судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суд, -  у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
 
Підпунктом 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.
 
Відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», у редакції, яка діяла на час подання апеляційної скарги, ставка судового збору за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
 
За змістом частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.
 
Частиною 6 статті 6 Закону України «Про судовий збір» визначено, що у разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених статтею 4 цього Закону за подання позову немайнового характеру.
 
Ураховуючи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заявили три вимоги немайнового характеру - визнання недійсними трьох договорів (кредитний договір, договір іпотеки та договір поруки), ставка судового збору, яка підлягала сплаті кожним із позивачів за подання зазначеного позову складала 1 653,60 грн (551,20 грн *3). Ставка судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у справі складала 2 480,40 грн (1 653,6 грн * 150 %).
 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2 частини другої вказаної статті).
 
Згідно з частиною тринадцять статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки при зверненні до суду першої інстанції позивачі не сплатили судовий збір у розмірі 1653,60 грн, у задоволенні якого їм відмовлено при апеляційному перегляді справи, зазначена сума підлягає  стягненню з кожного із позивачів у дохід держави.
 
Зважаючи на те, що за наслідками перегляду справи в апеляційному порядку, апеляційна скарга  АТ «Про Кредит Банк» задоволена, при поданні апеляційної скарги відповідач сплатив судовий збір у розмірі 2 480,40 грн, а тому понесені ним витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з позивачів на користь АТ «Про Кредит Банк» у рівних частинах, по 1 240,20 грн з кожного. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Апеляційний суд повно встановив дійсний характер спірних правовідносин, надав належну оцінку доводам кожної із сторін та наявним у справі доказам, правильно застосував норми матеріального права, а тому висновок суду про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є законним та обґрунтованим.
 
Частиною першою статті 412 ЦПК України передбачено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Оскільки при вирішенні питання про розподіл  судових витрат апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що позивачі звільнені від сплати судового збору як при поданні позову так і при поданні апеляційної скарги на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому він компенсується за рахунок держави, постанова апеляційного суду у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням у зазначеній частині нового судового рішення про стягнення з позивачів у рівних частинах у дохід держави судового збору за подання позовної заяви по 1 653,60 грн з кожного, а також на користь відповідача витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги по 1 240,20 грн з кожного. 
 
Щодо розподілу судових витрат за подання касаційної скарги
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», у редакції, яка діяла на час подання касаційної скарги, ставка судового збору за подання касаційної скарги на рішення суду становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.
 
Заявники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 при поданні касаційної скарги не сплачували судовий збір, посилаючись на те, що вони звільнені від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про судовий збір». При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження суд касаційної інстанції позбавлений можливості зробити висновок про те, чи розповсюджуються на спірні правовідносини положення Закону «Про захист прав споживачів», а тому зважаючи на те, що за наслідками касаційного перегляду справи Верховний Суд відмовив у задоволенні касаційної скарги 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , погодившись з висновком суду апеляційної інстанції про те, що отриманий позичальником кредит не є споживчим, на нього не розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів», а тому не сплачений заявниками за подання касаційної скарги судовий збір у розмірі по 3 307,20 грн (1653,60 грн*200%) з кожного, підлягає стягненню в дохід держави. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Постанову Донецького апеляційного суду від 02 липня 2020 року скасувати у частині розподілу судових витрат у справі, ухвалити в цій частині нове судове рішення.
 
Стягнути з  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  у дохід держави судовий збір за подання позовної заяви по 1 653,60 грн з кожного.
 
Стягнути з  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «Про Кредит Банк» судовий збір за подання апеляційної скарги по 1 240,20 грн з кожного.
 
В іншій частині постанову Донецького апеляційного суду від 02 липня 2020 року залишити без змін.
 
Стягнути з  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  у дохід держави судовий збір за подання касаційної скарги по 3 307,20 грн з кожного.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                            О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                     І. Ю. Гулейков
 
С. О. Погрібний
 
Г. І. Усик
 
В. В. Яремко