22-ц/804/1150/21 
                                                                                264/881/18 

П О С Т А Н О В А
Іменем України

Єдиний унікальний номер 264/881/18
Номер провадження  22-ц/804/1150/21
          26 травня 2021 року                                                                                 місто Маріуполь 
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                 головуючого судді Лопатіної М.Ю.
                 суддів – Биліни Т.І.,  Мальцевої Є.Є.
                 за участю секретаря – Сидельнікової А.В., 
         сторони:
позивач – ОСОБА_1 
відповідачі – Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державна казначейська служби України
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Кабінету Міністрів України на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Литвиненко Н.В., повний текст якого виготовлено 19 лютого 2021 року,-   
          
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2018 року  ОСОБА_1 звернувся з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої в результаті вчинення терористичних актів під час проведення антитерористичної операції. 
Позов мотивовано  тим, що позивач є власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 від 14 лютого 1996 року. Дане житлове приміщення  було єдиним об`єктом нерухомої власності, що належала позивачу і використовувалася ним та його членами сім`ї для постійного проживання. В квартирі знаходилося все його майно. У 2015 році, в результаті вчинення терористичного акту під час проведення антитерористичної операції в м. Донецьку, вказана квартира була зруйнована  снарядами, в ній  були пошкоджені вікна, стіни, система водо- та теплопостачання, каналізація та  особисті речі, меблі та побутова техніка. Внаслідок руйнування дана квартира має нежилий стан, потребує капітального ремонту і не може на даний час використовуватися позивачем для подальшого проживання в ній, тому останній був змушений покинути належне йому  житлове приміщення  і на даний час проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Стосовно факту руйнування вищевказаної квартири ОСОБА_1   звернувся з заявою про кримінальне правопорушення до СБУ в Донецькій області. Заяву про кримінальне правопорушення було прийнято, об`єднано з іншими аналогічними злочинами в Єдиному реєстрі досудових розслідувань від 09 вересня 2014 року за № 1201405084001193, 08 лютого 2017 року його визнано потерпілим по вказаному кримінальному провадженню. На час звернення до суду Державою Україна позивачу не було надано іншого житла, шкоду за руйнування квартири не відшкодовано. 
Посилаючись на вимоги ст. 41 Конституції України, абз. 3, 19 ч. 1 ст. 1, ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», ст. 319, 321, 22, 1177 ЦК України, п. 24 ст. 2 Кодексу Цивільного захисту України, статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та враховуючи те, що період заподіяння шкоди майну позивача відповідає періоду проведення АТО, а місце заподіяння такої шкоди – місцю проведення антитерористичної операції, позивач вважає, що саме держава зобов`язана  відшкодувати йому завдану майнову шкоду, яка з урахуванням показника опосередкованої вартості спорудження житла в Донецькій області, встановленого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2017 за № 291 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України»,  становить 3 000 000 грн. Крім матеріальної шкоди позивачу була заподіяна і моральна шкода, яку він оцінює у сумі 1000000 грн і яка полягає у душевних стражданнях, яких ОСОБА_1   зазнав у зв`язку з пошкодженням  майна, позбавленням його житла, вимушеності істотно змінити спосіб життя та переїхати  зі свого житла в орендоване.   
На підставі викладеного, просив стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України на свою користь матеріальну шкоду у сумі 3 000 000 грн., а також моральну шкоду у сумі 1 000 000 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення майнової та моральної шкоди, спричиненої в результаті вчинення терористичних актів під час проведення антитерористичної операції задоволено частково. Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 150 000 грн. Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку в дохід держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.
        Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що  вимоги позивача про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними.  Разом з тим, суд дійшов висновку, що  позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Враховуючи відсутність в Україні спеціальних підзаконних нормативно-правових актів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майну, яке було пошкоджене або знищене під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, а також порядку визначення її розміру, місцевий суд вважав, що позивачем доведено, що певний позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно його права власності на таке майно, а тому порушення його права, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави.
         Також суд дійшов висновку щодо необґрунтованості позовних вимог про відшкодування позивачу моральної шкоди на підставі  положень статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України.
Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.
          Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції необґрунтовано не застосував до  спірних правовідносин положення ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, оскільки перша закріплює обов`язок держави щодо відшкодування шкоди завданою терористичним актом, а друга - порядок відшкодування та механізм визначення її розміру. Скаржник наголошує на тому, що ним до теперішнього часу  не отримано від держави компенсації за завдання шкоди його майну або нового житла, а тому вважає що його вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди  та моральної шкоди правомірні. Крім того,  позивач вважає незаконною  відмовою  у задоволенні його позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди, оскільки в результаті вчинення терористичного акту під час проведення антитерористичної операції він залишився без житла, змушений був істотно змінити свій спосіб життя, місце проживання, разом із родиною переселився зі своєї квартири в орендоване житло в іншому місті, він перебуває в стані постійного стресу і нервозності, у зв`язку з чим порушився його сон, стан здоров`я.  
Кабінет Міністрів України в своїй апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, невірне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги та те, що не надано належних доказів того, що  пошкоджена квартира, яка знаходиться у місті Донецьку на час подання позовної заяви належить позивачеві Крім того, судом не встановлено коли та яким чином було пошкоджено належне позивачу майно.  Відповідач посилався на те, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок  щодо неналежного виконання Державою Україна свого позитивного обов`язку стосовно гарантування права на майно, визначеного статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки здійснення юрисдикції над територією є необхідною умовою для того, щоб держава могла нести відповідальність за дії або бездіяльність, які їй можна приписувати, що породжують твердження про порушення прав і свобод.   Крім того, місцевий суд не врахував, що позивачем  не надано жодного доказу стосовно прийняття рішень відповідними  органами державної влади про відмову йому у виплаті компенсації або грошової допомоги, у відповідності до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2020 року № 767. Суд не врахував положень ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганських областях», згідно якої відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.
Доводи і заперечення інших учасників справи
Своїм процесуальним правом на подання відзивів на апеляційні скарги сторони не скористались.
У судовому засіданні апеляційного суду представник Кабінету Міністрів України – Ціря С.М. заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив задовольнити  апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені  належним чином, що у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Кабінету Міністрів України, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржене рішення суду  відповідає зазначеним вимогам закону.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.
Позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) № НОМЕР_1 від 14 лютого 1996 року, яке зареєстроване в Донецькому БТІ 29 березня 1996 року за №2/4дк-96 (53) (т.1 а.с10-11).
           У 2015 році,  під час проведення антитерористичної операції в місті Донецьку, була пошкоджена  квартира, а також майно яке в ній знаходилось, належні позивачу, де він мешкав разом із своєю сім`єю.
         Виявивши факт зруйнування свого житлового приміщення та пошкодження всього майна, що знаходилося всередині нього, позивач звернувся до правоохоронних органів, подавши до слідчого відділу Управління СБ України в Донецькій області  заяву про вчинення кримінального правопорушення, яка стала підставою для здійснення даним органом досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12014050840001193 за частиною 1 ст. 115, ч.ч.1-3 ст.  258, ст. 341  КК України (а.с.18-19).
Позивач змінив місце проживання, перемістився до міста Маріуполя Донецької області, де перебуває на обліку, як  внутрішньо переміщена особа, що підтверджується  довідкою від 26 жовтня 2017 року №0000381639, виданою Управлінням соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради (т.1 а.с 35).
Згідно договору найму житлового приміщення від 12 березня 2017 року, ОСОБА_1   орендує квартиру АДРЕСА_4   (т.1 а.с 34).
Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
          Згідно з частиною першою статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
           Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
           Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
           Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.
            У статті 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
            Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
            Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації.
           У рішенні від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ указав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п. 70).
           Отже, правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду.
            Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
          Для правильного вирішення спору та захисту порушених прав позивачів суд повинен визначитися з предметом й підставою позову.
          Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
          Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
          Аналіз наведеного свідчить про те, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
           Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
           При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.
           Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
           Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.
          Необхідність цього принципу підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, (провадження № 14-473цс18), в якій зазначено, що «згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм».
           З аналізу наведених норм процесуального права вбачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
          Позивач звернувся до суду, посилаючись, зокрема на те, що не отримав від держави відшкодування за пошкодження  його майна, на яке він, на його думку, має право згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Також він зазначав, що право на судовий захист гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статтею 86 Кодексу цивільного захисту України.
          Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що посилання позивача, як на правову підставу позову, на норми Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним.
          Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.
          Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні.
         Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.
        Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50).
          Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.
          Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 вказаного Закону).
          З  огляду на зміст вказаних положень реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам житлової нерухомості та майну, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судом.
          При цьому у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08).
           Крім того, відповідно до частини восьмої статті 86 і частини третьої статті 89 Кодексу цивільного захисту України постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим від надзвичайних ситуацій та розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня  2020 року № 767, механізм застосування якого не визначений.
Відповідно до п. 3 даного Порядку грошова допомога надається постраждалим, житло яких пошкоджено внаслідок надзвичайної ситуації або проведення робіт з ліквідації її наслідків та які відмовилися від евакуації, відселення та залишилися на попередньому місці проживання та/або в межах відповідного населеного пункту. Грошова компенсація надається постраждалим, які є власниками житла, яке перебуває на контрольованих Україною територіях та було зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, після дати набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 р. № 405 “Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року “Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України”.
Отже, з огляду на те, що позивач є власником житла, яке пошкоджено внаслідок надзвичайної ситуації та перебуває на неконтрольованій Україною території, даний Порядок не застосовується до даних правовідносин. 
           На підставі викладеного апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за пошкоджені у період проведення антитерористичної операції квартири  та майно.
           Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акта належної позивачу на праві власності квартири, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача.
           Таким чином апеляційний суд  вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги Кабінету Міністрів України щодо застосування до спірних правовідносин Порядку надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим від надзвичайних ситуацій та розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації .
   З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивач має право на компенсацію від Держави за невиконання нею свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Правовою підставою для виплати компенсації, а не майнової чи моральної шкоди, є не положення статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України, а невиконання державою позитивного обов`язку розробити спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.  Зобов`язання держави Україна стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройного конфлікту та у випадку втрати контролю над частиною власної території.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду  від 25 березня 2020 року у справі № 757/61954/16-ц та   від 18 березня 2020 року у справі № 243/11658/15-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі 3265/6582/16-ц.
         Позивач, зокрема, зазначав, що держава порушила вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте помилково вважав, що має право вимоги до держави про відшкодування за її рахунок шкоди, завданої пошкодженням (знищенням) внаслідок терористичного акта майна у розмірі реальної його вартості, а тому доводи його апеляційної скарги в цій частині не є обґрунтованими.
          Також позивач посилався на відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу або отримання нового житла.
           Зазначені доводи суд першої інстанції обґрунтовано вважав  доведеними.
           Так, відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
           Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114).
          Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням майна внаслідок терористичного акта, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи судами (позитивний матеріальний обов`язок).
          Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (див., наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (Dogan and Others v. Turkey), заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armeniang), заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану» ( Sargsyan v. Azerbaijan), заява № 40167/06, § 152-242).
        Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. 
         Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).
          Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.
          До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, провадження № 14-17 цс 19.
         Визначаючи розмір такої компенсації за принципом розумності та справедливості, суд першої інстанції, враховуючи фактичні обставини справи, використовуючи дискреційні повноваження та із урахуванням наведеної вище практики ЄСПЛ, дійшов правильного висновку, що позивач, як власник зруйнованої квартири  має право на стягнення за рахунок держави грошової компенсації у розмірі 150 000,00 грн за відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу; відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджене внаслідок терористичного акту майно; нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ; відсутність належного розслідування випадку заподіяння шкоди у розумінні ЄСПЛ за встановленого у відповідному кримінальному провадженні факту пошкодження внаслідок терористичного акту  квартири позивача.
        Щодо вирішення питання про стягнення моральної шкоди.           
        Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
        Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння (бездіяльності) її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
       Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
        Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати моральну шкоду необхідно наявність незаконних дій чи бездіяльності держави в особі компетентних органів, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинного зв`язку між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статті 1167 ЦК України.
       Встановивши, що правовою підставою для виплати компенсації, а не шкоди, є не положення статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України, а невиконання державою позитивного обов`язку розробити спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що пошкодження його майна відбулося внаслідок незаконних дій чи бездіяльності держави в особі компетентних органів, що свідчить про відсутність усіх складових елементів правопорушення, сукупність яких відповідно до закону є підставою для відповідальності заподіювача за завдану моральну шкоду.
Апеляційний суд відхиляє аргумент Кабінету Міністрів України про те, що місцевий суд не встановив, чи належить зруйнована квартира позивачу на час подання ним позову, оскільки позивачем надано суду копію правовстановлюючого документу на дану квартиру, яку представник Кабінету Міністрів України у суді першої інстанції під сумнів не ставив і  у порядку ст. 95 ЦПК України, не просив витребувати оригінал цього доказу.
Також не є обґрунтованими доводи апеляційної скарги Кабінету Міністрів України про те, що судом не встановлено коли, яким чином було пошкоджено належне позивачу майно, оскільки  квартира позивача знаходиться на тимчасово окупованій території, тому відповідні акти про її пошкодження з об`єктивних причин не могли бути складені. Разом з тим, місцевий суд правильно виходив з того, що  руйнування квартири, належної позивачеві на праві власності, підтверджено належними доказами, зокрема  заявою ОСОБА_1 до правоохоронних органів, фотографіями тощо.   Надані позивачем докази відповідачем не спростовано. 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Інші наведені в апеляційних скаргах доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку, що судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального чи процесуального права.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вищезазначених обставин оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а  рішення суду першої  інстанції -  залишити без змін.  
          Керуючись ст. ст. 367, 374,375,381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Кабінету Міністрів України    залишити без задоволення.
Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту. 

Судді:

Повний текст постанови складено 28 травня 2021 року.  

Суддя: