Ухвала
 
26 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 362/5331/19
провадження № 61-6359ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним і скасування рішення,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним і скасування рішення.
 
В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що наказ Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20, відповідно до якого всі військовослужбовці, що перебували на квартирному обліку та переміщувалися по службі після 03 березня 1995 року, зараховувалися на квартирний облік за новим місцем служби з цієї дати. Наказом Міністра оборони України від 06 жовтня 2006 року № 577 визнано таким, що втратив чинність наказ Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року. Проте, правовідносини, які виникли до набрання чинності наказу від 2006 року застосовуються положення наказу від 1995 року, а тому зарахування його на квартирний облік необхідно вважати із 1995 року.
 
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року, позов задоволено частково. Скасовано протокольне рішення житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 від 30 травня 2019 року № 10 в частині відміни пункту 5 протокольного рішення житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 від 16 квітня 2019 року № 9. Вказано вважати датою зарахування ОСОБА_1 із членами його сім`ї на квартирному обліку 27 квітня 1993 року. У задоволенні інших вимог позову відмовлено.
 
Частково задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що наказ Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20 втратив чинність та оскаржувані дії відповідача призводять до порушення рівності в черговості забезпечення житлом військовослужбовців, які проходять військову службу, не змінюючи місця служби, та військовослужбовців, які внаслідок переїзду до іншого місця служби втрачають при цьому час квартирного обліку за попереднім місцем служби.
 
16 квітня 2021 року військова частина  НОМЕР_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
 
Верховний Суд вважає, що ця справа є малозначною в силу своїх властивостей, при цьому суд врахував предмет позову (визнання протиправним і скасування рішення) та характер правовідносин, у яких виник спір.
 
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
При цьому Верховним Судом взято до уваги, що практика розгляду аналогічних категорій справ є усталеною.  
 
Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно з якими державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Касаційна скарга не містять посилання на підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і касаційна скарга не містять передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним і скасування рішеннявідмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	О. В. Ступак   І. Ю. Гулейков   Г. І. Усик