Ухвала
 
15 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 229/3487/20
провадження № 61-5954ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 24 березня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на повнолітню дитину - ОСОБА_3 , яка продовжує навчання, в розмірі 1/6 частини від доходу батька, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму щомісяця до закінчення навчання.
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 11 січня 2002 року між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. За час шлюбу в них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З січня 2019 року вони припинили проживати однією сім`єю. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 03 травня 2019 року шлюб між ними було розірвано. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 06 травня 2019 року з ОСОБА_2 на її користь було стягнуто аліменти на неповнолітню доньку ОСОБА_3 та на малолітню доньку ОСОБА_4 в розмірі 1/3 частини з усіх видів його доходу, але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення найстаршою дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Наразі ОСОБА_3 навчається в Донецькому національному медичному університеті та щодня їздить до міста Краматорська, де розташований навчальний заклад, у зв`язку з чим несе значні витрати на проїзд. Також дитину необхідно забезпечити належним харчуванням та іншими повсякденними речами. Відповідач є працездатною особою та має можливість надавати допомогу доньці, його середньомісячний дохід становить від 100 000 грн. Натомість, її дохід є незначним і становить від 1 000 грн до 5 000 грн. 
 
Рішенням Дружківського районного суду Донецької області від 10 грудня 2020 року позов задоволено частково. Постановлено стягувати щомісячно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на повнолітню доньку ОСОБА_3 на період її навчання в Донецькому національному медичному університеті в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), починаючи з 06 серпня 2020 року до 30 червня 2025 року, але не більше як до досягнення ОСОБА_3 двадцяти трьох років. Допущено негайне виконання стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постановою Донецького апеляційного суду від 24 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Дружківського районного суду Донецької області від 10 грудня 2020 року змінено в частині розміру аліментів, стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на повнолітню доньку ОСОБА_3 . Ухвалено стягувати щомісячно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  аліменти на повнолітню доньку ОСОБА_3 на період її навчання в Донецькому національному медичному університеті в розмірі 1/10 частини з усіх видів його заробітку (доходу), починаючи з 06 серпня 2020 року до 30 червня 2025 року, але не більше як до досягнення ОСОБА_3 двадцяти трьох років.
 
08 квітня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Донецького апеляційного суду від 24 березня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Дружківського районного суду Донецької області від 10 грудня 2020 року.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
 
Предметом позову в цій справі є стягнення аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання. Тобто справа № 229/3487/20 є малозначною в силу вимог закону.
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.
 
Посилання заявника на постанови Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2018 року у справі № 622/373/16-ц та від 23 січня 2019 року у справі № 346/103/17 не дає підстав для висновку про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у вказаних постановах, а свідчить лише про наявність у справах різних істотних обставин, підтверджених/непідтверджених належними та допустимими доказами, в залежності від яких і були ухвалені відповідні судові рішення. Посилаючись на загадані постанови Верховного Суду, заявник не аргументувала застосування апеляційним судом конкретної норми матеріального права без урахування висновку щодо її застосування, викладеного в постановах Верховного Суду, а лише зазначила про свою незгоду з розміром стягнутих апеляційним судом аліментів.
 
В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження           № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, ціну позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення в постанові Донецького апеляційного суду від 24 березня 2021 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
 
Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про звільнення її від сплати судового збору.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 3 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 24 березня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко