Справа № 153/943/19
Провадження № 22-ц/801/935/2021
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гаврилюк Т. В.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року	Справа № 153/943/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.
Секретар: Кузьменко Б. І.
За участю: позивача ОСОБА_1 і його представника – адвоката Левицької-Корчун В. І.; представника відповідача ПП «Клембівський сервіс» – адвоката Заболотної Г. В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Клембівський сервіс»
на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Клембівський сервіс» і ОСОБА_2 про стягнення боргу
Рішення ухвалила суддя Гаврилюк Т. В.
Рішення ухвалено о 15:00 год у м. Ямпіль Вінницької області
Повний текст рішення складено 17 лютого 2021 року,
Встановив:
01 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Приватного підприємства «Клембівський сервіс» про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 28 травня 2013 року він уклав із ПП «Клембівський сервіс» договір позики, яким підтвердженого надання ним відповідачу коштів в сумі 25 000,00 доларів США, що на час надання коштів було еквівалентно 200 000,00 грн. з метою придбання підприємством майнових сертифікатів у жителів села Клембівки (спілка співвласників майнових паїв села Клембівка). Відповідно до п. 3.2. договору позики за домовленістю сторін позикодавцем перед переданням позичених коштів позичальнику, було здійснено обмін (конвертацію) цих коштів у гривню. Позика була надана в готівковій формі шляхом внесення коштів в касу підприємства, що підтверджено видатковими ордерами в період з січня 2012 року по березень 2012 року, виданими відповідачем.
28 травня 2013 року між ОСОБА_3 і ПП «Клембівський сервіс» укладено аналогічний договір позики, яким підтверджено надання ОСОБА_3 відповідачу коштів в сумі 25 000,00 доларів США, що на час надання коштів було еквівалентно 200 000,00 грн. з метою придбання підприємством майнових сертифікатів у жителів села Клембівки (спілка співвласників майнових паїв села Клембівка). Відповідно до п. 3.2. договору позики за домовленістю сторін позикодавцем перед переданням позичених коштів позичальнику, було здійснено обмін (конвертацію) цих коштів у гривню. Позика була надана в готівковій формі шляхом внесення коштів в касу підприємства. Факт надання коштів підтверджено видатковими ордерами в період: січень 2012 року – березень 2012 року.
Купивши майнові сертифікати у фізичних осіб, підприємство придбало право на володіння часткою майна у спільній власності, реалізувавши його у виділення майна в натурі.
10 січня 2014 року комісією у складі представників Спілки громадян-співвласників майнових та земельних паїв с. Клембівка та інших представників з директором ПП «Клембівський сервіс» ОСОБА_1 було складено та підписано акт приймання-передачі майна у зв`язку із виділенням майна в натурі. Згідно цього акта було передано рухоме і нерухоме майно, згідно номенклатури №№ 1-46 акта на загальну суму 552 374,00 грн.
Надання коштів у позику підприємству було обумовлено домовленістю позикодавців із засновником підприємства ОСОБА_2 , згідно якої після придбання у власників майнових сертифікатів самих сертифікатів і виділення майна в натурі на суму придбаних сертифікатів, приватне підприємство протягом 4-х років мало бути реорганізовано у товариство з обмеженою відповідальністю, а кошти, надані у позику, враховані як внески до статутного капіталу товариства (частка учасника), що відображено у пункті 1.2 договору позики від 28 травня 2013 року, в якому також зазначено, що якщо приватне підприємство не реорганізується у товариство з обмеженою відповідальністю і позичальник не отримає частку в майні (статутному капіталі) реорганізованого підприємства, як учасник, позика повертається на умовах цього договору. 
Таким чином позивач, надавши підприємству у позику кошти, обґрунтовано сподівався, що після придбання майнових сертифікатів та виділення їх в натурі на суму паїв, він набуде прав учасника товариства, а його частка у статутному капіталі товариства буде пропорційна сумі, яка свого часу була ним надана як позика. Це була єдина умова та домовленість між сторонами, яка надавала відповідачу право не повертати суму позики в натурі.
Підтвердженням намірів співпраці і ділових стосунків є пункт 1.3. договору позики, згідно якого, позика, яка була надана підприємству позивачем і ОСОБА_3 надавалась підприємству на безвідсотковій зворотній основі.
Відповідно до положень п. 4.1. договору позики, позика надається строком не більше 5 років з моменту надання позики та підлягає поверненню за закінченням визначеного сторонами строку або за вимогою позикодавця. Тобто, вчинення відповідачем дій щодо реорганізації підприємства у товариство або повернення коштів позивачу мало бути вчинено до березня 2017 року.
У встановлений договором строк умови договору позики відповідачем вчинені не були, що надало право позивачу вимагати повернення боргу.
28 листопада 2017 року позивач і ОСОБА_3 виставили вимогу про повернення боргу в сумі по 25 000,00 доларів США, що на день вимоги становило по 670 875,00 грн. Вимога отримана підприємством 29 листопада 2017 року, про що свідчить відповідний запис і печатка підприємства.
15 лютого 2018 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір уступки права вимоги, згідно його пункту 1.1. первісний кредитор відступив, а ОСОБА_1 – новий кредитор, прийняв на себе право вимоги, що належить первісному кредитору, і став новим кредитором за договором позики від 28 травня 2013 року, у відповідності до якого отримав право вимоги у повному обсязі прав, що належали ОСОБА_3 до підприємства.
Згідно положень п. 1.2. цього договору, новий кредитор ОСОБА_1 в повному обсязі одержав право замість первісного кредитора вимагати від боржника належного виконання зобов`язань за договором позики від 28 травня 2013 року на суму 25 000,00 доларів США, яка підлягає погашенню боржником у гривневому еквіваленті на час проведення розрахунків у відповідності до умов договору позики від 28 травня 2013 року.
15 лютого 2018 року ОСОБА_3 надіслав на адресу підприємства повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні на підставі договору уступки права вимоги від 15 лютого 2018 року, яке було отримано підприємством, про що свідчить відповідна відмітка на повідомленні.
З часу виставлення вимоги щодо повернення позики відповідач жодних дій по поверненню позики не вчинив.
Загальна передана відповідачу позивачем і ОСОБА_3 сума коштів по договорам від 28 травня 2013 року склала 50 000,00 доларів США, що згідно офіційного курсу долара до гривні станом на 18 червня 2019 року за даними НБУ із розрахунку 1 долар США – 26,42 грн., еквівалентно 1 321 000,00 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь.
У судовому засіданні 03 грудня 2019 року представником позивача – адвокатом Левицькою-Корчук В. І. подано заяву про залучення відповідачем у справі ОСОБА_2 .
Ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області від 09 грудня 2019 року задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 про залучення відповідача у справі та залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ПП «Клембівський сервіс» про стягнення боргу, співвідповідачем ОСОБА_2 (том 1 а. с.123).
Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.
Стягнуто із ПП «Клембівський сервіс» на користь ОСОБА_1 заборгованість згідно договорів позики у сумі 50 000,00 доларів США, що еквівалентно 1 397 775,00 грн. за офіційним курсом НБУ на момент ухвалення рішення та понесені судові витрати по оплаті послуг адвоката в сумі 15 000,00 грн. і 10 373,40 грн. понесених судових витрат по оплаті судового збору, а всього 25 373,40 грн.
В іншій частині позовних вимог у задоволенні відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач ПП «Клембівський сервіс» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
Зазначив, що рішення суду вважає неправомірним, безпідставним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, вимог чинного законодавства.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що судом не надано правової оцінки письмовим доказам. Так, договір позики від 28 травня 2013 року не відповідає вимогам статті 1046 ЦК України, а саме: зобов`язання перетворити (реорганізувати) ПП «Клембівський сервіс» у товариство з обмеженою відповідальністю з подальшим включенням ОСОБА_1 до складу засновників і позику вважати внеском до статутного капіталу суперечить природі договору позики. Тобто, саме повідомлення про причину повернення позики з підстав не виконання пункту реорганізації приватного підприємства вказує на те, що даний договір позики підписувався ОСОБА_1 та ОСОБА_3 або з метою заволодіти активами підприємства, або з метою перекрити розкрадання майна та коштів від реалізації вирощеного врожаю та наданих послуг, шляхом стягнення коштів з підприємства по підробленому договору позики. Відсторонення ОСОБА_1 від посади директора позбавило можливості довести справу до кінця без суду, а саме, повернути кошти з каси підприємства за рахунок надходжень від реалізації продукції за договором позики.
Дані договори позики не були підписані під час керівництва засновника ОСОБА_2 і не були передані йому після відсторонення ОСОБА_1 від виконання обов`язків директора. 
Судом було встановлено, що передача коштів ОСОБА_1 і ОСОБА_3 нібито відбулася до підписання договорів позики, про що свідчать квитанції до прибуткових касових ордерів, в яких зазначено підставу «позика на закупку майнових паїв згідно договору позики». Ці квитанції та записи у касовій книзі за січень-березень 2012 року містять підписи касира, які здійснив головний бухгалтер ОСОБА_3 незаконно, оскільки в його повноваження не входять обов`язки касира підприємства.
Суд не звернув увагу на той факт, що спірні квитанції (договори) всупереч вимогам частини 3 статті 238 ЦК України були укладені та підписані від імені позичальника ОСОБА_3 і представника ПП «Клембівський сервіс» в особі бухгалтера Грома М. Л., тобто однією і тією особою, тому дані позики були направлені на реалізацію інтересів однієї особи.
Судом не врахована та обставина, що на підтвердження договору позики були надані позивачем квитанції до прибуткових касових ордерів із зазначенням конкретних сум в гривнях, доказів про отримання підприємством позики у валюті суду не надано, що свідчить про двозначність до розуміння суті обов`язку боржника.
Судом була хибно встановлена та обставина, що ОСОБА_3 мав юридичне право на підписання договору позики на підставі довіреності від 24 травня 2013 року, оскільки суд не надав належної оцінки доказу, яким є ця довіреність від 24 травня 2013 року, та не встановив, що дана довіреність, на підставі якої представник підприємства Гром М. Л. уклав із ОСОБА_1 договір позики, не містить визначених повноважень повіреного на укладення такого правочину. Укладаючи вказаний договір позики, представник з власної ініціативи розширив межі наданих йому повноважень, що свідчить про недійсність правочину та відсутність створених ним юридичних наслідків, у тому числі повернення коштів.
Судом не враховано дійсних обставин, встановлених у судовому засіданні, по тому питанню, що позивач ОСОБА_1 після його відсторонення від обов`язків директора, засновнику підприємства ОСОБА_2 не передав жодних документів щодо функціонування підприємства, фінансових, бухгалтерських, майнових, наказів тощо.
Судом не враховані вимоги статті 516 ЦК України, яка визначає порядок заміни кредитора у зобов`язанні та положення пункту 9.2 кожного із договорів позики від 28 травня 2013 року, яким визначено, що жодна із сторін не має права передавати свої права за цим договором третій особі без письмової згоди другої сторони. Позивачем не надано як доказу письмової згоди підприємства на заміну кредитора ОСОБА_3 на ОСОБА_1 , а надано лише повідомлення за підписом ОСОБА_1 про укладення 15 лютого 2018 року договору відступлення права вимоги, яке було отримано ОСОБА_3 16 лютого 2018 року. Договір відступлення складений в двох екземплярах і знаходиться у сторін договору і не надавався ні ПП «Клембівський сервіс», ні ОСОБА_2 . Тому є хибними посилання суду на те, що ОСОБА_2 не бажав знати про укладення договору відступлення права вимоги, оскільки це не відповідає дійсності.
Судом першої інстанції не враховано, що для ведення господарської діяльності, з урахуванням економічної діяльності засновник підприємства ОСОБА_2 прийняв рішення про викуп майнових сертифікатів у їх власників розпайованого ПрАТ ПП «Поділля» в січні 2012 року та особисто сам з метою викупу і оформлення договорів купівлі-продажу, додатково окремими сумами в залежності від дати укладення договору, вносив протягом 2012 року до каси підприємства кошти, як внески засновника, і проводив розрахунки за видатковими касовими ордерами із власниками паїв. 
Зазначення в рішенні суду про встановлення факту використання позичкових коштів у ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , підприємством на придбання майнових сертифікатів у власників майнових паїв с. Клембівка, не відповідає дійсності, оскільки саме за рахунок додаткового внеску засновника ОСОБА_2 було викуплено майнових сертифікатів на загальну суму 908 977 грн.
Визнаний судом такий доказ як касова книга, не є доказом, оскільки вона не є тим примірником, який зберігався на підприємстві до призначення директором ОСОБА_1 , так як в 2012 року була заведена касова книга в паперовому вигляді, а електронна касова книга не велась і наказ про ведення бухгалтерського обліку із застосуванням електронних форм документів не видавався.
Відповідач вважає, що суд не навів обґрунтованих доводів відмови у задоволенні клопотання про призначення по його клопотанню судової технічної експертизи документів.
Крім того зміст рішення не відповідає вимогам частини 5 статті 265 ЦПК України, оскільки в резолютивній його частині відсутній висновок щодо прийнятого рішення по відношенню до співвідповідача ОСОБА_2 .
Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, яку просить відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його справедливим, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Також у відзиві щодо доводів апеляційної скарги відносно договору відступлення права вимоги від 15 лютого 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , представник позивача вказала про те, що сторонами цього договору було дотримано умов договорів позики і вимог законодавства щодо отримання згоди і належного повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні. Неподання цього доказу представник пояснює відсутністю у позивача оригіналу письмової згоди, примірник якої залишився на підприємстві. В ході розгляду справи відповідач не зазначав про відсутність такого доказу, що свідчить про її наявність у відповідача та обізнаність відповідача про її існування, при тому, що відповідач не заперечував проти правомірності договору відступлення права вимоги від 15 лютого 2018 року, у зв`язку з чим позивач надав до відзиву на апеляційну скаргу лише копію письмового повідомлення від 15 лютого 2018 року, наданого ПП «Клембівський сервіс», яким він повідомляє ОСОБА_3 про те, що не заперечує проти права ОСОБА_3 на укладення ним договору, за яким той може відступити своє право вимоги іншій особі. (том 7 а. с. 152).
Відповідач ОСОБА_2 не надав відзив на апеляційну скаргу.
В судовому засіданні представник відповідача ПП «Клембівський сервіс» підтримала апеляційну скаргу, просить її задовольнити.
Позивач і його представник заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просять залишити її без задоволення, а судове рішення – без змін.
Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.
Відповідно до ч. 1 – 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. При цьому суд досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї та приймає докази, які не були подані до суду першої інстанції, лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а також не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги відповідач ПП «Клембівський сервіс» оскаржує рішення суду лише в частині задоволених, заявлених до нього вимог, а в частині відмови у задоволенні частини заявлених вимог учасники справи рішення суду не оскаржили.
Тому суд апеляційної інстанції переглядає рішення лише в оскаржуваній відповідачем частині про задоволення позовних вимог.
Судом першої інстанції встановлено, що 28 травня 2013 року укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 (позикодавець) надав ПП «Клембівський сервіс» (позичальник) у 2012 році протягом 3-х місяців позику на закупку майнових сертифікатів у жителів с. Клембівки на суму 25 000 доларів США, що на час внесення коштів еквівалентно 200 000,00 грн., шляхом внесення відповідних коштів у касу підприємства, що підтверджується прибутково-видатковими касовими ордерами. Позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк і на умовах цього договору (том 1 а. с. 11-12 і на аркушах 172-174 – оригінал договору позики). 
Згідно пункту 1.2 договору позики сторони домовилися, що протягом 4-х років з моменту укладення даного договору, ПП «Клембівський сервіс» має бути реорганізовано у товариство з обмеженою відповідальністю, а кошти надані позичальником враховані як його внесок до статутного капіталу (частка учасника). Якщо ПП «Клембівський сервіс» не реорганізовується у ТОВ і позичальник не отримує частку в майні (статутному капіталі) реорганізованого підприємства, як учасник, позика повертається на умовах цього договору. Позика надається позичальнику на безвідсотковій зворотній основі (п. 1.3).
Фактичний розмір позики, наданої позичальнику за цим договором, складає 25 000 доларів США та підлягає поверненню позичальнику в гривнях, за офіційним курсом долара США на день повернення позики (пункт 2.2.).
Відповідно до пункту 4 договору позика надається строком не більше 5 років з моменту надання позики позичальнику шляхом внесення коштів до каси позичальника та підлягає поверненню за закінченням визначеного сторонами строку або за вимогою позикодавця (пункт 4.1.). Строк, вказаний у п. 4.1. може бути зменшений за згодою сторін (п. 4.2.). 
Пунктом 5 договору позики визначено порядок повернення позики, відповідно до якого позика повертається позикодавцю шляхом: зарахування цих коштів як внеску позичальника до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю, у яке буде реорганізовано ПП «Клембівський сервіс»; видачі йому коштів в касі або шляхом їх перерахування на рахунок позичальника за наданими ним реквізитами, у строк вказаний в п. 4.1 цього договору (п. 5.1). Позичальник має право повертати позику частинами (п. 5.2.). У випадку відсутності у позичальника коштів на повернення позики, позичальник за згодою позикодавця проводить розрахунок з позикодавцем шляхом передання йому відступного (майна), яким може бути майно позичальника, яке позикодавець погоджується прийняти (п. 5.3).
Із договору позики від 28 травня 2013 року вбачається, що ОСОБА_3 (позикодавець) надав ПП «Клембівський сервіс» (позичальник) у 2012 році протягом 3-х місяців позику на закупку майнових сертифікатів у жителів с. Клембівки на суму 25 000 доларів США, що на час внесення коштів еквівалентно 200 000,00 грн., шляхом внесення відповідних коштів у касу підприємства позичальника, що підтверджується прибутково-видатковими касовими ордерами. Позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк та на умовах цього договору (пункт 1.1.) (том 1 а. с. 14-15, оригінал договору позики на аркушах 175-177).
Згідно пункту 1.2 договору позики сторони домовилися, що протягом 4-х років з моменту укладення даного договору, ПП «Клембівський сервіс» має бути реорганізовано у товариство з обмеженою відповідальністю, а кошти надані позичальником враховані як його внесок до статутного капіталу (частка учасника). Якщо ПП «Клембівський сервіс» не реорганізовується у ТОВ і позичальник не отримує частку в майні (статутному капіталі) реорганізованого підприємства, як учасник, позика повертається на умовах цього договору. Позика надається позичальнику на безвідсотковій зворотній основі (п. 1.3).
Фактичний розмір позики, наданої позичальнику за цим договором, складає 25 000 доларів США та підлягає поверненню позичальнику в гривнях, за офіційним курсом долара США на день повернення позики (пункт 2.2.).
Відповідно до пункту 4 договору позика надається строком не більше 5 років з моменту надання позики позичальнику шляхом внесення коштів до каси позичальника та підлягає поверненню за закінченням визначеного сторонами строку або за вимогою позикодавця (пункт 4.1.). Строк, вказаний у п. 4.1. може бути зменшений за згодою сторін (п. 4.2.). 
Пунктом 5 договору позики визначено порядок повернення позики, відповідно до якого позика повертається позикодавцю шляхом: зарахування цих коштів як внеску позичальника до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю, у яке буде реорганізовано ПП «Клембівський сервіс»; видачі йому коштів в касі або шляхом їх перерахування на рахунок позичальника за наданими ним реквізитами, у строк вказаний в п. 4.1 цього договору (п. 5.1). Позичальник має право повертати позику частинами (п. 5.2.). У випадку відсутності у позичальника коштів на повернення позики, позичальник за згодою позикодавця проводить розрахунок з позикодавцем шляхом передання йому відступного (майна), яким може бути майно позичальника, яке позикодавець погоджується прийняти (п. 5.3).
Згідно квитанцій до прибуткового касового ордера, виданих ПП «Клембівський сервіс» про прийняття від ОСОБА_1 коштів: № 1 від 23 січня 2012 року – 5800,00 грн., № 2 від 25 січня 2012 року – 49 000,00 грн., № 3 від 26 січня 2012 року – 35 000,00 грн., № 7 від 01 лютого 2012 року – 29 500,00 грн., № 13 від 21 лютого 2012 року – 30 000,00 грн., № 15 від 06 березня 2012 року – 49 645,00 грн. На квитанціях наявні підписи головного бухгалтера ОСОБА_3 і касира ОСОБА_3 , засвідчені печаткою ПП «Клембівський сервіс» (том 1 а. с. 18-19, на аркушах 178-183 – оригінали квитанцій).
Згідно квитанцій до прибуткового касового ордера, виданих ПП «Клембівський сервіс» про прийняття від ОСОБА_3 коштів: № 4 від 27 січня 2012 року – 7820,00 грн., № 5 від 28 січня 2012 року – 40 650,00 грн., № 6 від 30 січня 2012 року – 69 380,00 грн., № 14 від 21 лютого 2012 року – 28 100,00 грн., № 17 від 07 березня 2012 року – 54 050,00 грн. На квитанціях наявні підписи головного бухгалтера ОСОБА_3 і касира ОСОБА_3 , засвідчені печаткою ПП «Клембівський сервіс» (том 1 а. с. 20-21, на аркушах 207-211 – оригінали квитанцій).
У цих квитанція до прибуткового касового ордера вказана підстава: позика на закупку майнових паїв згідно договору позики.
28 листопада 2017 року кожен із позикодавців: ОСОБА_1 і ОСОБА_3 надіслали на адресу ПП «Клембівський сервіс» вимогу про повернення коштів, отриманих за договором позики від 28 травня 2013 року. Вимоги отримані підприємством 29 листопада 2017 року, про що свідчать підпис: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , відповідно (том 1 а. с. 31, 32, оригінал – а. с. 201, 202).
15 лютого 2018 року ОСОБА_3 (первісний кредитор) та ОСОБА_1 (новий кредитор) уклали договір відступлення права вимоги, за умовами якого ОСОБА_3 відступає, а ОСОБА_1 , приймає на себе право вимоги, що належить первісному кредитору і стає новим кредитором за договором позики від 28 травня 2013 року, у відповідності до якого отримує право вимоги у повному обсязі прав, що належали ОСОБА_3 до ПП «Клембівський сервіс» (п. 1.1.). За цим договором ОСОБА_1 в повному обсязі одержує право замість первісного кредитора, вимагати від боржника належного виконання зобов`язань за договором позики від 28 травня 2013 року на суму 25 000,00 доларів США, яка підлягає погашенню боржником ПП «Клембівський сервіс» у гривневому еквіваленті на час проведення розрахунків у відповідності до умов цього договору позики (п. 1.2.) (том 1 а. с. 33, оригінал – а. с. 203).
ОСОБА_1 надіслав повідомлення на адресу ПП «Клембівський сервіс» про те, що 15 лютого 2018 року між ним і ОСОБА_3 було укладено договір відступлення права вимоги. Повідомлення отримано підприємством 16 лютого 2018 року, про що свідчить підпис ОСОБА_3 (том 1 а. с. 34, оригінал повідомлення на аркуші 204).
Із наказу № 2 від 10 березня 2011 року, підписаного головою ПП «Клембівський сервіс» Боднарем В. В., вбачається, що ОСОБА_3 прийнятий у приватне підприємство «Клембівський сервіс» на посаду головного бухгалтера з 10 березня 2011 року (том 1 а. с. 16, оригінал – на аркуші справи 199 том 6).
Згідно рішення № 2 засновника приватного підприємства «Клембівський сервіс» Боднара В. В. від 20 травня 2013 року, ОСОБА_1 призначено з 20 травня 2013 року на посаду директора приватного підприємства «Клембівський сервіс», про що також свідчить запис у трудовій книжці ОСОБА_1 (том 1 а. с. 17, 206).
В матеріалах справи наявна копія наказу № 3 від 01 листопада 2011 року, яким голова ПП «Клембівський сервіс» ОСОБА_2 призначив ОСОБА_1 тимчасово виконуючим обов`язки директора ПП «Клембівський сервіс» (том 2 а. с. 10), а також є оригінал цього наказу на аркуші справи 200 в томі № 6.
Із довіреності виданої 24 травня 2013 року Приватним підприємством «Клембівський сервіс» та підписаної його директором ОСОБА_4 , вбачається, що підприємство уповноважує Грома М. Л. діяти від імені підприємства з обсягом повноважень директора підприємства, без обмежень; за цією довіреністю йому надається право підписувати від імені Приватного підприємства «Клембівський сервіс» всі документи в тому числі: договори, угоди, інші правочини щодо будь-якого майна підприємства; подання та підпису всіх документів, необхідних для виконання цих повноважень, а також вчиняти всі інші дії, пов`язані з виконанням цієї довіреності (том 1 а. с. 13, оригінал – на аркуші 201 в томі 6).
Також судом першої інстанції встановлено, що відповідач ПП «Клембівський сервіс» своїх зобов`язань не виконав, до теперішнього часу суму позики ОСОБА_1 не повернув; він продовжує ухилятися від виконання зобов`язань і позику не повертає; причини невиконання взятих на себе зобов`язань по поверненню позики, правового значення для справи не мають.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача із відповідача ПП «Клембівський сервіс» за договорами позики та за договором відступлення права вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач належним чином добровільно не виконав умови договорів позики та не повернув борг за цими договорами. 
Відмовляючи у задоволенні вимоги позивача про солідарне стягнення боргу за договором позики із обох відповідачів, суд виходив із встановленого, що відповідач ПП «Клембівський сервіс» є юридичною особою, яка брала на себе певні зобов`язання за договорами позики, а відповідач ОСОБА_2 є її засновником та згідно вимог статті 96 ЦК України не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, нею створеної, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 боргу за договором позики від 28 травня 2013 року.
Такий висновок суду є правильним.
Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. 
Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, оплатним або безоплатним, одностороннім правочином, оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона-позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона – позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.
За правилами частин 1 і 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (частина 1). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (частина 2).
По справі встановлено, що у письмовій формі вчинені правочини, а саме: – договір позики від 28 травня 2013 року, укладений між фізичною та юридичною особами: позикодавцем ОСОБА_1 та позичальником ПП «Клембівський сервіс», підписаний особою, уповноваженою на це – головним бухгалтером ОСОБА_3 , діючим на підставі довіреності від 24 травня 2013 року, якою йому надано право підписувати від імені підприємства всі документи, в тому числі договори, угоди, інші правочини щодо будь-якого майна підприємства;
– договір позики від 28 травня 2013 року, укладений між фізичною та юридичною особами: позикодавцем ОСОБА_3 та позичальником ПП «Клембівський сервіс», підписаний уповноваженою особою – керівником ОСОБА_1 , повноваження якого підтверджені Випискою з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААБ № 822356 щодо Приватного підприємства «Клембівський сервіс».
Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги в тому, що ОСОБА_3 не мав юридичного права на підписання договору позики на підставі довіреності від 24 травня 2013 року, оскільки цією довіреністю визначені такі повноваження як підписання всіх документів від імені підприємства, у тому числі договорів, угод, інших правочинів щодо будь-якого майна підприємства і дана довіреність не містить виключення щодо підписання договорів позики від імені підприємства.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Як вбачається із договорів позики від 28 травня 2013 року пунктом 4 визначено строк позики, яка надається строком не більше 5 років з моменту надання позики позичальнику шляхом внесення коштів до каси позичальника та підлягає поверненню за закінченням визначеного сторонами строку або за вимогою позикодавця (пункт 4.1.). 
Судом встановлено, що на час пред`явлення позову та виникнення спору, позичальник ПП «Клембівський сервіс» не виконав взятих на себе за договорами позики зобов`язань перед позикодавцями: ОСОБА_1 і ОСОБА_3 щодо повернення їм позики у визначений цим договором строк та на умовах цього договору.
Згідно з абзацом 2 частини 1 статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, за правилами якої позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. 
Отже, якщо договір позики укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Поясненнями сторони позичальника та показами свідків не може доводитися факт не отримання позичальником ПП «Клембівський сервіс» від позикодавців ОСОБА_1 та ОСОБА_3 коштів.
Також судом враховано наступне.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України – гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Таким чином вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними і ґрунтуються на нормах матеріального права. Натомість відповідач не посилався на належні й допустимі докази в заперечення обґрунтувань заявлених позовних вимог та не надав таких доказів.
Тому позов підлягає задоволенню. З відповідача, який є позичальником – ПП «Клембівський сервіс», на користь позивача підлягає стягненню борг за двома договорами позики від 28 травня 2013 року у загальному розмірі 50 000,00 доларів США.
Щодо доводів апеляційної скарги про не врахування судом першої інстанції при вирішені спору, вимог ст. 516 ЦК України, яка визначає порядок заміни кредитора у зобов`язанні та положення пункту 9.2 кожного із договорів позики, якими визначено, що жодна із сторін не має права передавати свої права за цим договором третій особі без письмової згоди другої сторони; позивачем не надано як доказу письмової згоди підприємства на заміну кредитора ОСОБА_3 на ОСОБА_1 , а надано лише повідомлення за підписом ОСОБА_1 про укладення 15 лютого 2018 року договору відступлення права вимоги, яке було отримано ОСОБА_3 16 лютого 2018 року, оскільки договір відступлення складений в двох екземплярах і знаходиться у сторін договору і не надавався відповідачам, тому є хибними посилання на те, що ОСОБА_2 не бажав знати про укладення договору відступлення права вимоги, оскільки це не відповідає дійсності, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. 
Пунктом 9 кожного із договорів позики від 28 травня 2013 року визначена можливість зміни умов договору: умови цього договору мають однакову зобов`язальну силу для сторін і можуть бути змінені за взаємною згодою з обов`язковим складанням письмового документа (п. 9.1.). Жодна із сторін не має права передавати свої права за цим договором третій особі без письмової згоди другої сторони (п. 9.2.).
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції також виходив із тієї встановленої обставини, що при укладенні позикодавцями між собою договору відступлення права вимоги від 15 лютого 2018 року, ними не було допущено порушень умов пункту 9.2. договору позики від 28 травня 2013 року. До такої думки суд прийшов врахувавши отримання 16 лютого 2018 року відповідачем ПП «Клембівський сервіс» повідомлення про укладення вказаного договору та відсутність у нього будь-яких заперечень з його сторони щодо укладеного даного договору, що свідчить про небажання відповідача ОСОБА_2 , як засновника ПП «Клембівський сервіс» знати про укладення договору відступлення права вимоги, що є його власною волею, а не умислом позивача.
Із такими мотивами не погоджується суд апеляційної інстанції за наступних підстав.
Звернувшись до суду із даним позовом ОСОБА_1 зазначив в ньому про укладення договору відступлення права вимоги, повідомлення про який було надіслано позичальнику ПП «Клембівський сервіс» (том 1 а. с. 2-8).
Співвідповідач ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, надав відзив на позовну заяву, в якому не висловив своїх заперечень в цій частині позову щодо договору відступлення права вимоги (том 1 а. с. 213-214), а відповідач ПП «Клембівський сервіс» таким своїм правом подати відзив не скористався, не заперечивши позов в цій частині своїм відзивом.
За правилами статей 13, 12, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках; збирання доказів не є обов`язком суду і суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи та учасник справи сам розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім цього, відповідав ПП «Клембівський сервіс» та співвідповідач ОСОБА_2 17 листопада 2020 року надали до суду клопотання про витребування доказів, у якому просили витребувати у позивача ОСОБА_1 певний перелік оригіналів документів, до якого не включили такого доказу, як письмову згоду позичальника на заміну кредитора за договором позики (том 6 а. с. 158-159, 161-162). Інших клопотань відповідачі не заявляли.
У судовому засіданні представник відповідача «Клембівський сервіс» - адвокат Заболотна Г. В. не визнавши позовні вимоги, вказувала також і на те, що засновнику ОСОБА_2 не було відомо про повідомлення про укладення договору відступлення права вимоги, тому не було згоди підприємства на укладення договору відступлення права вимоги.
За наявності такої позиції представника відповідача, суд першої інстанції мав би застосувати положення частини 5 статті 12 ЦПК України і зберігаючи об`єктивність та неупередженість, роз`яснити учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій та посприяти учасникам в реалізації ними прав, зокрема в частині заявлення сторонами відповідно клопотань про витребування доказів та про залучення таких доказів до справи, що стосуються наявності чи відсутності письмової згоди позичальника на передачу своїх прав кредитора іншій особі.
В своїй апеляційній скарзі представник відповідача ПП «Клембівський сервіс» вказала на порушення судом першої інстанції вимог статті 516 ЦК України і неврахування вимог пункту 9.2 договору позики щодо обов`язкового отримання письмової згоди позичальника на передачу своїх прав кредитора за цим договором третій особі.
Позивач, користуючись своїм правом, надав відзив на апеляційну скаргу (том 7 а. с. 146-161), у якому заперечив такі доводи апеляційної скарги в цій частині, вказавши про те, що ним при укладенні договору відступлення права вимоги від 15 лютого 2018 року було дотримано зазначених вимог закону і договору, а неподання цього письмового доказу до суду першої інстанції пояснив тим, що у нього відсутній оригінал такої письмової згоди, примірник якої знаходиться на підприємстві. Протягом всього часу слухання справи, відповідач не заперечував проти правомірності договору відступлення права вимоги від 15 лютого 2018 року, а відповідно, і не зазначав про відсутність такого доказу, що позивач розцінив як її наявність у цього відповідача та його обізнаність з її існуванням. До відзиву на апеляційну скаргу позивач надав лише копію документа, зазначивши, що у відповідача знаходиться оригінал повідомлення ПП «Клембівський сервіс» від 15 лютого 2018 року, яким було надано згоду позикодавцю на укладення такого правочину (том 7 а. с. 150).
Із повідомлення, підписаного директором ПП «Клембівський сервіс» 15 лютого 2018 року, адресованого ОСОБА_3 вбачається, що підприємство підтверджує укладення ним договору позики із ОСОБА_3 від 28 травня 2013 року про надання підприємству у позику коштів в сумі 25 000,00 доларів США та не заперечує проти права ОСОБА_3 на укладення ним договору, за яким він може відступити своє право вимоги іншій особі, оскільки таке право передбачене чинним законодавством (том 7 а. с. 152).
За таких обставин висновок суду про відсутність заперечень відповідача щодо укладеного 15 лютого 2018 року договору відступлення права вимоги після отримання відповідачем 16 лютого 2018 року повідомлення про укладення такого договору, не відповідає дійсності, тому мотивувальна частина рішення суду підлягає до часткової зміни з урахуванням наведених вище встановлених судом обставин.
Доводи апеляційної скарги в тому, що договори позики від 28 травня 2013 року не були підписані під час керівництва засновника ОСОБА_2 і не були передані йому після відсторонення ОСОБА_1 від виконання обов`язків директора та що передача коштів ОСОБА_1 і ОСОБА_3 нібито відбулася до підписання договорів позики, не можуть бути визнані належними та допустимими доказами на спростування факту укладення договорів позики із взяттям на себе відповідачем ПП «Клембівський сервіс» обов`язку по поверненню позики та ним недійсність цих договорів позики не доведена.
Крім цього слід зазначити, що договір позики, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана квитанція, яка підтверджує не лише укладення договору, а й посвідчує факт передання коштів позичальнику.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, і може не співпадати із датою оформлення квитанції, яка посвідчує цей факт, однак, у будь-якому разі оформлення квитанції має засвідчувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю квитанція про отримання коштів згідно договору позики в борг є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Твердження відповідача про те, що суд не звернув уваги, що спірні квитанції (договори) всупереч вимогам частини 3 статті 238 ЦК України були укладені та підписані від імені позичальника ОСОБА_3 і представника ПП «Клембівський сервіс» в особі бухгалтера Грома М. Л., тобто однією і тією особою, тому дані позики були направлені на реалізацію інтересів однієї особи, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки договір позики від 28 травня 2013 року укладений та підписаний позикодавцем – ОСОБА_3 та позичальником – ПП «Клембівський сервіс» в особі директора ОСОБА_1 , а квитанції до прибуткового касового ордера, що підписані головним бухгалтером і касиром ОСОБА_3 не є правочинами, які за правилами частини 3 статті 238 ЦК України не може вчиняти представник. 
Зазначення в апеляційній скарзі, що судом не врахована та обставина, що на підтвердження договору позики були надані позивачем квитанції до прибуткових касових ордерів із зазначенням конкретних сум в гривнях, доказів про отримання підприємством позики у валюті суду не надано, що свідчить про двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, спростовується змістом договорів позики, зокрема у пункті 1.1. та 3.1., в яких вказано про те, що позикодавець надав позичальнику позику на суму 25 000,00 доларів США, що на час внесення коштів еквівалентно 200 000,00 грн., шляхом внесення відповідних, тобто цих коштів у гривні, в касу підприємства позичальника, що підтверджується прибутково-видатковими касовими ордерами, згідно яких кошти внесені в гривні. 
Крім цього, пунктом 3.2. кожного договору позики визначено, що за домовленістю сторін, позикодавцем перед переданням позичених коштів (25 000.00 доларів США) позичальнику, було здійснено обмін (конвертацію) цих коштів у гривню. Позика була надана в готівковій формі шляхом внесення коштів в касу ПП «Клембівський сервіс»; при внесенні коштів було виписано приходні касові ордери.
Доводи апеляційної скарги про невідповідність змісту рішення вимогам частини 5 статті 265 ЦПК України, оскільки в резолютивній його частині відсутній висновок щодо прийнятого рішення по відношенню до співвідповідача ОСОБА_2 , є надуманими, оскільки в резолютивній частині рішення суду (в окремій вступній та резолютивній частинах рішення – том 7 а. с. 43-44) і в повному тексті рішення суду зазначено про те, що в іншій частині заявлених вимог – відмовлено (том 7 а. с. 88).
Доводи апеляційної скарги, що стосуються фінансової та господарської діяльності Приватного підприємства «Клембівський сервіс», не мають ніякого відношення до предмета спору по даній справі, а ведення відповідачем ПП «Клембівський сервіс» господарської, фінансової, бухгалтерської діяльності, у тому числі ведення касової книги підприємства, заповнення, облік, оформлення касової книги, квитанцій до прибуткового касового ордеру, їх підписання та посвідчення печаткою підприємства – всі ці дії є внутрішніми діями підприємства і вони не впливають на відносини між сторонами по договору позики, як і не впливають на виконання взятих підприємством як позичальником, на себе зобов`язань за цими договорами позики, а також не можуть бути підставою для звільнення позичальника від виконання взятих ним на себе зобов`язань за договорами позики.
Інші доводи апеляційної скарги також є безпідставними, надуманими та спростовуються наведеним вище.
За правилами статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 376 ЦПК України). 
З урахуванням викладеного апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги позивача та часткову зміну рішення суду першої інстанції лише мотивувальної його частини, а в іншій частині рішення суду залишається без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Клембівський сервіс» задовольнити частково.
Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2021 року частково змінити у мотивувальній частині рішення, виклавши його в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. В. Міхасішин  	

Повний текст судового рішення складено 04 червня 2021 року