Справа № 149/1132/20
Провадження № 22-ц/801/1138/2021
Категорія: 64
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олійник  І. В.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року	Справа № 149/1132/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача: Оніщука В.В.,
суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,
з участю секретаря судового засідання: Очеретної М.Ю.,

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач:  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 17 вересня 2020 року, ухвалене у складі судді Олійника І.В., в залі суду,
встановив:

У червні 2020 року ОСОБА_1  звернувся в суд з позовом до  ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення.
Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 на праві власності належало 37/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані по АДРЕСА_1 , у якому проживав та був зареєстрований разом із дружиною - ОСОБА_3 та сином - ОСОБА_2 . 
Внаслідок погіршення стосунків із сином позивач був змушений змінити місце проживання.
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29.01.2019 позивача визнано таким, що втратив право користування вищезазначеним житловим приміщенням. Постановою Вінницького апеляційного суду від 05.05.2020 скасовано рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29.01.2019 та ухвалено нове рішення, яким поновлено право позивача на проживання у вищезазначеному житловому приміщенні. 
Позивачем зазначено, що на даний час він має намір проживати у вищезазначеному будинку, однак відповідач чинить йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням та господарськими будівлями, внаслідок чого він змушений звертатися до правоохоронних органів. 
На підставі викладеного, позивач звернувшись в суд із даним позовом, просив усунути перешкоди в користуванні вищезазначеним нерухомим майном шляхом його вселення у вказаний будинок.
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 17 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено повністю.
Усунуто перешкоди в користуванні майном 37/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані по АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у цей будинок.
Вирішено питання про судові витрати.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є колишнім власником будинку АДРЕСА_1 , де був зареєстрований та який подарував відповідачеві. Також у рішенні місцевого суду зазначено, що у вказаному будинку знаходяться меблі та речі, що належать позивачеві. ОСОБА_1 є членом сім`ї власника будинку у якому він зареєстрований та у якому має намір проживати. При цьому, судом першої інстанції враховано, що позивач тимчасово залишив місце проживання, а також те, що іншого житла у нього немає, а відповідач чинить перешкоди у користуванні цим житлом.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначено про те, що рішення суду першої інстанції є необгрунтованим та ухваленим за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи. 
На думку скаржника, судом першої інстанції не було враховано те, що ОСОБА_1 ще у 2015 році добровільно залишив місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 та переїхав до іншого житла на постійне місце проживання. При цьому, судом не зазначено які саме речі останнього залишились у спірному будинковолодінні, а відтак вказане базується на припущеннях. Будь – яких доказів на підтвердження здійснення перешкод ОСОБА_2 щодо проживання його батька за вищевказаною адресою матеріали справи не містять. 
У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. 
Відзив на апеляційну скаргу від позивача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив. 
ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, причин неявки не повідомив, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.
Також, ОСОБА_2 на адресу суду надіслано заяву, у якій останній зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач ОСОБА_1 помер. 
Із копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 30.04.2021 вбачається, що ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
За змістом положень частин першої та третьої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 (якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва (п. 7 ч. 1) та 257 цього Кодексу.
Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.
Апеляційний суд, приймаючи до уваги предмет спору, дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами, стосувалися права користування позивачем житловим приміщенням і як такі, що тісно пов`язані з особою, правонаступництва не допускають, а тому апеляційний суд зобов`язаний перевірити судове рішення на предмет законності і обґрунтованості відповідно до положень частини третьої статті 377 ЦПК України.
Апеляційним судом встановлено, що смерть позивача ОСОБА_1 настала після ухвалення рішення судом першої інстанції.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.
Так, судом першої інстанції встановлено, що в грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з цивільним позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме 37/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , підставою позову вказано те, що ОСОБА_1 зареєстрований, однак понад два роки не проживає у даному будинку.
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29.01.2019 позов задоволено та визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування належним ОСОБА_2 житловим приміщенням, а саме 37/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановою Вінницького апеляційного суду від 05.05.2020 рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29.01.2019 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено (а.с. 5-7).
16.05.2020 позивач звернувся до Хмільницького ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області із письмовою заявою про те, що його син ОСОБА_2 не впустив його до домогосподарства, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8-11).
Дана заява розглянута Хмільницьким ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області в порядку, передбаченому Законом України "Про звернення громадян". В ході розгляду заяви встановлено, що за даним фактом ознаки будь-якого правопорушення відсутні, а тому розгляд звернення припинено (а.с. 14-15).
Відповідно до паспорта громадянина України, позивач був зареєстрований по АДРЕСА_1 з 30.04.2013, знятий з реєстрації 20.05.2019 (за рішенням суду), згідно рішення апеляційного суду поновлено реєстрацію за цією адресою 22.05.2020 (копія на а.с. 3).
Листом виконавчого комітету Хмільницької міської ради Вінницької області № 3-525/02 від 27.05.2020 (а.с. 17) позивачу на його заяву щодо примусового вселення у житлове приміщення, рекомендовано звернутися до суду із позовом про усунення створених йому перешкод у користуванні житловим приміщенням.
30.05.2020 відповідач письмово зобов`язався не перешкоджати позивачу проживати у вищезазначеному будинку ( а.с. 12).
Крім того, із показів свідка ОСОБА_4 , яка є донькою позивача та сестрою відповідача, і які були враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення вбачається, що остання зокрема пояснила, що батько тимчасово проживає в належному їй житловому будинку, що знаходиться в с. Лелітка. Все нерухоме майно батьки подарували дітям, зокрема, буд. АДРЕСА_1 , де знаходяться його меблі та речі, ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 . Належний їй житловий будинок в с. Лелітка виставлений на продаж, а тому після його продажу батьку не буде де жити. Іншого житла в батька немає, а його переїзд в с. Лелітка був тимчасовий.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Частиною першою статті 156 ЖК передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («KryvitskaandKryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Згідно із положеннями статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ознаками судових доказів є їх належність, допустимість, достовірність і достатність.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (допустимість доказів).
Достовірність доказів це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять у предмет доказування, а достатність це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, який повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, заслухавши пояснення свідків, вірно встановив обставини справи, зокрема те, що позивача і власника будинку АДРЕСА_1 пов`язували родинні стосунки. Також, встановлено, що відповідач чинив перешкоди у користуванні цим житлом позивачу, який був зареєстрований у вказаному будинку та мав намір проживати в ньому. В даному будинку знаходились меблі та речі останнього і іншого житла він не мав, в зв`язку з чим за наявності правових підстав, обґрунтовано задовольнив позов та усунув перешкоди в користування майном шляхом вселення позивача в 37/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями за вищевказаною адресою.
Доводи апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження здійснення перешкод ОСОБА_2 щодо проживання його батька у спірному будинку, є необґрунтованими та спростовуються обставинами, встановленими в постанові Вінницького апеляційного суду від 05.05.2020, які, в силу ч.4 ст.82 ЦПК України, при розгляді даної справи, у якій беруть участь ті самі особи, доказуванню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було враховано залишення ОСОБА_1 у 2015 році місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 та його переїзд до іншого житла на постійне місце проживання, не заслуговують на увагу, оскільки зміна місця проживання позивача відбулась у зв`язку із вчиненими відповідачем перешкодами у користуванні майном. 
Крім того, колегія суддів вважає, що у даному випадку тимчасову зміну місця проживання не можна вважати об`єктивною підставою для відмови у задоволенні позову про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення ОСОБА_1 у 37/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , враховуючи те, що вказане майно фактично було єдиним житлом позивача.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що судом не зазначено, які саме речі позивача залишились у будинковолодінні, оскільки сам по собі факт наявності таких речей відповідачем не спростовується і вказані обставини не є вирішальними при вирішенні даної справи та не мали особливого значення для встановлення підстав для вселення ОСОБА_1 до спірного будинковолодіння.
Доводи апеляційної скарги в їх сукупності фактично зводяться до переоцінки доказів, власного тлумачення характеру спірних правовідносин, та висновків суду першої інстанції не спростовують.
Вказані доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.
Отже, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
При вирішенні цієї справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за учасником справи, який звернувся з апеляційною скаргою.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 17 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук