УХВАЛА

19 квітня 2021 року 
м. Київ
справа № 420/1271/20
адміністративне провадження № К/9901/11644/21

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 9 лютого 2021 року у справі №420/1271/20 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю «МОРСЬКИЙ КЛУБ ТЦФ» про визнання протиправним невжиття заходів, зобов`язання вчинити дії та стягнення матеріальної шкоди, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ТОВ «МОРСЬКИЙ КЛУБ ТЦФ», у якому просив:

- визнати протиправним невжиття заходів Державою Україна в особі Кабінету Міністрів України щодо забезпечення прав і свобод людини та громадянина, яке призвело до порушення Південно-західним апеляційним господарським судом правового порядку в Україні та принципу процесуальної економії господарського судочинства через протиправний примус особи з інвалідністю ОСОБА_1 до понесення додаткових матеріальних витрат і докладання додаткових зусиль для отримання доступу до правосуддя;

- зобов`язати Державу Україна в особі Кабінету Міністрів України в межах дискреційних повноважень, визначених статтею 13 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», вжити заходів загального характеру для припинення Південно-західним апеляційним господарським судом подальшого порушення правового порядку в Україні і принципу процесуальної економії господарського судочинства через протиправний примус особи з інвалідністю ОСОБА_1 до понесення додаткових матеріальних витрат і докладання додаткових зусиль для отримання доступу до правосуддя;

- стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача 20 грн матеріальної шкоди;

- зобов`язати Державу Україна в особі Кабінету Міністрів України виставити солідарні регресивні вимоги суддям Південно-західного апеляційного господарського суду ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , дії яких призвели до списання за рішенням суду коштів з єдиного казначейського рахунку для компенсації позивачу матеріальної шкоди у розмірі 20 грн, мотивуючи його тим, що суддівські порушення та помилки, яки неможливо виправити шляхом апеляційного оскарження повинні вирішуватися поданням позову проти держави, в тому числі, щодо компенсації за недоліки в здійсненні правосуддя. 

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказував, що нормами процесуального законодавства не передбачено можливості оскарження вчинення (не вчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду справи, усунення всіх інших процесуальних порушень, які допустили суди чи судді після отримання позовної заяви та визначення складу суду, при тому, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантується право на оскарження будь-яких дій, які становлять втручання в права особи. Суддівські порушення, які неможливо виправити за допомогою апеляції (касації), повинні вирішуватися поданням позову проти держави, оскільки виправлення подібних помилок є виключною відповідальністю держави. При цьому, враховуючи, що Кабінет Міністрів України є вищим органом виконавчої влади до завдань якого належить вжиття заходів щодо забезпечення прав і свобод людини та громадянина, видає акти на виконання заходів загального характеру, вносить у порядку законодавчої ініціативи законопроекти, саме ця особа має вчиняти відповідні заходи. Щодо Державної казначейської служби України, позивач зазначає, що заявив вимогу про стягнення матеріальної шкоди, а цей орган здійснює безспірне списання коштів державного бюджету.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 9 лютого 2021 року,  у позові відмовлено.

Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, ОСОБА_1 звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її 31 березня 2021 року засобами поштового зв`язку.

У своїй касаційній скарзі скаржник просить рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 9 лютого 2021 року у справі №420/1271/20 скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Дослідивши зміст касаційної скарги, Суд вважає за потрібне повернути її скаржнику з наступних підстав.

Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 351 цього Кодексу.

Згідно з пунктом четвертим частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що позивач, на виконання вимог статті 330 КАС України, як на підставу звернення до Суду посилається на пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України, однак  не наводить жодної постанови Верховного Суду, прийнятої у подібних правовідносинах  (правовідносини, які виникли у справах №№ 757/63985/16, 263/15749/16-а, 295/7631/17, 320/948/18, 320/9224/17, 757/43355/16-ц, 296/5199/19, 318/1221/18, 334/2285/16-ц, на які посилається скаржник, не є подібними до правовідносин у цій справі), як і не вказує норму права щодо застосування якої відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Водночас, варто зауважити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Одночасно, Верховний Суд звертає увагу, що лише загальні посилання на неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах за відсутності посилання на відповідні постанови Верховного Суду не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Слід зазначити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Відтак, зазначене свідчить, що скаржник формально підійшов до питання належного оформлення касаційної скарги, зокрема, в частині зазначення підстав касаційного оскарження судових рішень з урахуванням вимог частини четвертої статті 328 КАС України.  Аргументи касаційної скарги зводяться до викладення обставин справи, цитування нормативно правових актів, зазначення, що судами першої та апеляційної інстанцій судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, касаційну скаргу ОСОБА_1 належить повернути як таку, що не містить підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 9 лютого 2021 року у справі №420/1271/20.

Окрім іншого, у касаційній скарзі позивач просить поновити строк на касаційне оскарження. Проте, оскільки Суд встановив, що касаційну скаргу належить повернути у зв`язку з тим, що скаржник не виклав передбачених КАС України підстав для касаційного оскарження, то клопотання про поновлення строку на таке оскарження Суд не вирішує.

На підставі наведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 9 лютого 2021 року у справі №420/1271/20 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю «МОРСЬКИЙ КЛУБ ТЦФ» про визнання протиправним невжиття заходів, зобов`язання вчинити дії та стягнення матеріальної шкоди повернути особі, яка її подала.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

………………………….

Н.М.       Мартинюк,
Суддя      Верховного Суду