ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року	 	Справа № 500/3738/20 пров. № А/857/4226/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Большакової О.О., Затолочного В.С.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 року (суддя Черенюк О.В., м.Тернопіль, повний текст складено 25 січня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області(далі – ГУПФ, ПФУ відповідно) в якому просила зобов`язати відповідача зарахувати позивачу період її роботи з 01.06.2000 по 19.02.2013 до стажу роботи у подвійному розмірі, та з урахуванням останнього здійснити перерахунок пенсії, починаючи з 16.12.2019.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 року позов задоволено частково. Зобов`язано ГУПФ зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , період її роботи з 01.06.2000 по 31.12.2003 в Тернопільському обласному спеціалізованому будинку дитини (далі – СБД) на посаді медичної сестри (далі – Посада) до стажу роботи у подвійному розмірі та з урахуванням останнього здійснити перерахунок пенсії, починаючи з 01.01.2020. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із ухваленим рішенням суду, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в поновному обсязі.
В доводах апеляційної скарги з посиланням на норми матеріального права вказує, що лише з внесенням змін до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі – Закон №1788-XII), чинних з 15.08.2003, було передбачено зарахування у подвійному розмірі стажу роботи у закладах з надання психіатричної допомоги, тому жодних підстав зараховувати позивачу стаж роботи у подвійному розмірі у період з 01.06.2000 по 15.08.2003 немає.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства (далі – КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін)за наявними у справі матеріалами.
Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки СБД та його правонаступник Тернопільський обласний комунальний спеціалізований Будинок дитини (далі – КСБД), є закладом охорони здоров`я, різновидом закладу медико-соціального захисту, відноситься до категорії спеціалізованого будинку дитини та надає допомогу дітям вадами з фізичного та розумового розвитку, у тому числі пов`язану з наданням психіатричної допомоги, тому роботу позивача на Посаді медичної сестри у КСБД у період з 01.06.2000 по 31.12.2003 слід віднести до роботи у закладі з надання психіатричної допомоги, яка підлягає зарахуванню до страхового стажу у подвійному розмірі.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права.
В частині щодо відмови у задоволенні позовних вимог, то цей суд вказав, що вирішення питання про зарахування позивачу періоду роботи з 01.01.2004 по 19.02.2013 у подвійному розмірі та здійснення у зв`язку з цим перерахунку пенсії може мати місце виключно при вирішенні питання про призначення пенсії за вислугу років, а позивач пенсії за вислугу років не отримує та із заявою до відповідача про призначення пенсії за вислугу років не зверталася, натомість їй призначена пенсія за віком, отже відсутні підстави для зарахування цього періоду (після 01.01.2004) до стажу роботи у подвійному розмірі.
В частині щодо відмови у задоволенні позову, рішення суду першої інстанції фактично не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції не має права робити правові висновки щодо цієї частини судового рішення.
Відповідно до статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_1 08.02.1956 перебуває на обліку в ГУПФ з 09.04.2008 та отримує пенсію за віком, що призначена відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон №1058-IV; а.с.6).
Загальний страховий стаж позивача на дату звернення за пенсією 01.02.2008 склав 28 років 01 місяць 14 днів. ОСОБА_2 усі періоди роботи зараховано в одинарному розмірі, у тому числі в одинарному розмірі зараховано період роботи з 01.06.2000 по 31.12.2003 у СБД на Посаді.
ОСОБА_1 16.12.2019 звернулася до відповідача із заявою, у якій просила зарахувати період роботи з 01.06.2000 по 19.02.2013 у СБД в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону №1788-XII та здійснити перерахунок пенсії з 16.12.2019 (а.с.9).
Листом ГУПФ від 16.01.2020 №153/03-15 їй було відмовлено у зарахуванні періоду роботи з 01.06.2000 по 31.12.2003 у СБД в подвійному розмірі із посиланням на визначення психіатричного закладу, наведене у статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» (далі – Закон №1489-III), тобто відповідач вважає, що СБД не відноситься до психіатричних закладів охорони здоров`я, зарахування роботи саме у яких здійснюється у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону №1788-XII (а.с.11).
Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника) призначається один із цих видів пенсії за її вибором (частина перша статті 10 Закону №1058-IV).
Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною другою статті 24 цього ж Закону визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Частиною третьою статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється в місяцях. Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).
Закон №1058-IV набрав чинності 01.01.2004. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом №1788-XII.
З аналізу наведених норм вбачається, що особа має право на пільгове обчислення страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, лише за періоди роботи до 01.01.2004, а після 01.01.2004 пільговий порядок застосовується лише в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
Згідно з абзацом другим пункту 16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Статтею 2 Закону №1788-XII визначено, що за цим Законом призначаються трудові пенсії: а) трудові: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні.
У статті 6 Закону №1788-XII встановлено, що особам, які мають одночасно право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором, за винятком пенсій інвалідам внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті Батьківщини чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті чи з виконанням інтернаціонального обов`язку.
За правилами статті 60 Закону №1788-XII (у редакції, чинній з 15.08.2003) робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
За приписами пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII право на пенсію за вислугу років мають, працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Як уже вище зазначено, з 15.08.2003 діяла редакція статті 60 Закону №1788-XII, яка передбачає, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патологоанатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
До цього редакція цієї статті визначала, що робота в лепрозорних і протичумних закладах, у закладах (відділеннях) по лікуванню осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, у патологоанатомічних і реанімаційних відділеннях лікувальних закладів зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
З 10.06.2018 редакція статті 60 Закону №1788-XII передбачає, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патологоанатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Апелянт звертає увагу на те, що з 01.06.2000 по 15.08.2003 відсутні підстави зараховувати позивачу стаж у психіатричних закладах охорони здоров`я у подвійному розмірі через відсутність на це вказівки у Законі.
Суд апеляційної інстанції відхиляє такі доводи скаржника, з огляду на наступне.
Зміни, якими викладено статтю 60 Закону №1788-XII у новій редакції, набрали чинності з 15.08.2003, а тому у разі звернення особи (виникнення права на пенсію) за призначенням пенсії після 15.08.2003, період роботи у визначених статтею 60 Закону №1788-ХІІ закладах, зараховується до стажу роботи в подвійному обчисленні, незалежно від того, коли особа працювала у цих закладах.
При цьому, визначальним питанням для віднесення періоду роботи до стажу, який зараховується у подвійному розмірі згідно зі статтею 60 Закону №1788-XII до 31.12.2003 (у разі призначення іншої пенсії, ніж передбачена цим законом, зокрема, не за вислугу років, а за віком як у спірному випадку) є саме робота, яку виконувала особа.
Відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 , ОСОБА_1 з 01.06.2000 працювала медичною сестрою спецгрупи СБД (запис № 19), назву закладу на підставі наказу від 22.03.2010 №37-Д-8 змінено на КСБД, 19.02.2013 звільнена з роботи (запис №26) (а.с.14 зворот).
Згідно з довідкою КСБД, виданою 05.12.2019 №55 головний лікарем ОСОБА_3 , ОСОБА_1 дійсно працювала у ОСБД на Посаді в ізоляторі та приймала участь по догляду за дітьми хворими по профілю породження центральної нервової системи з порушенням психіки (а.с.13).
Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань станом на 16.11.2020 КСБД здійснював такі види діяльності 87.20 - надання послуг із забезпеченням проживання для осіб з розумовими вадами та хворих на наркоманію (основний), 86.21 - загальна медична практика, 81.29 інші види діяльності із прибирання (а.с.26-27).
Стаття 1 Закону №1489-III (в редакції, чинній на час роботи позивача в ОСБД) визначала, що психіатрична допомога – це комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд та медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади; фахівець - медичний працівник (лікар, медична сестра, фельдшер), психолог, соціальний працівник та інший працівник, який має відповідну освіту та спеціальну кваліфікацію і бере участь у наданні психіатричної допомоги; психіатричний заклад - психоневрологічний, наркологічний чи інший спеціалізований заклад, центр, відділення тощо всіх форм власності, діяльність яких пов`язана з наданням психіатричної допомоги.
Стаття 10 Закону №1489-III визначає, що психіатрична допомога надається психіатричними закладами всіх форм власності, а також лікарями-психіатрами за наявності ліцензії, отриманої відповідно до законодавства. Медичні працівники, інші фахівці для допуску до роботи з особами, які страждають на психічні розлади, повинні пройти спеціальну підготовку та підтвердити свою кваліфікацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У статті 27 Закону №1489-III було передбачено, що професійні права, обов`язки лікаря-психіатра, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, у тому числі здійснюють догляд за особами, які страждають на психічні розлади, при наданні психіатричної допомоги встановлюються Основами законодавства України про охорону здоров`я, цим Законом та іншими законами. Лікар-психіатр, інші працівники, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, в тому числі здійснюють догляд за особами, які страждають на психічні розлади, мають право на пільги, встановлені законодавством України для осіб, зайнятих на важких роботах та з шкідливими і небезпечними умовами праці.
«Перелік закладів охорони здоров`я», затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 №385 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України (далі – МЮУ)  12.11.2002 за №892/7180; далі - Перелік).
Відповідно до пункту 5 цього Переліку до закладів медико-соціального захисту віднесено такі як: будинок дитини (обласний, міський, районний), обласний центр (бюро) медико-соціальної експертизи.
Відповідно до «Типового положення про будинок дитини», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України №123 від 18.05.1998 (зареєстровано в МЮУ 09.06.1998 за №372/2812; далі – Типове положення), будинок дитини є комунальним закладом охорони здоров`я для медико-соціального захисту дітей-сиріт, дітей, які залишились без піклування батьків, а також дітей з вадами фізичного та розумового розвитку (пункт 1.1).
Пунктом 1.2 цього Типового положення визначено, що основними типами будинків дитини є:
а) будинок дитини загального типу - для медико-соціального захисту здорових дітей-сиріт (I - II груп здоров`я), дітей, які залишилися без піклування батьків, віком від народження до трьох років. Крім дітей цієї категорії, тут можуть знаходитись діти, які мають сім`ю, проте утримання та виховання їх у сім`ї з поважних причин (хвороба годувальника, тривале відрядження, навчання тощо) неможливе, а також діти із затримкою розумового та фізичного розвитку внаслідок несприятливих умов виховання;
б) спеціалізований будинок дитини - для медико-соціального захисту дітей-сиріт, дітей, які залишились без піклування батьків, з вадами фізичного та розумового розвитку (III - V груп здоров`я) віком від народження до чотирьох років, а також: з органічним ураженням нервової системи та порушенням психіки; з органічним ураженням центральної нервової системи, в тому числі з дитячим церебральним паралічем без порушення психіки; з порушенням функції опорно-рухового апарату та іншими вадами фізичного розвитку без порушення психіки; з порушенням слуху та мови; з порушенням мови; з порушенням зору (сліпі, слабозорі); тубінфікованих, хворих з малими та згасаючими формами туберкульозу, ВІЛ-інфікованих.
Діяльність будинку дитини регламентується власним Положенням, яке розробляється на основі Типового положення з урахуванням особливостей будинку дитини (пункт 1.5 Типового положення).
Згідно зі Статутом КСБД, затвердженого розпорядженням голови Тернопільської обласної ради від 27.06.2002 №141, КСБД є правонаступником СБД і закладом охорони здоров`я для медико-соціального захисту дітей-сиріт, дітей позбавлених батьківського піклування, а також дітей з вадами фізичного та розумового розвитку (а.с.71-76).
У розділі 2 Статуту серед основних завдань і функції Будинку дитини зазначено здійснювати кваліфіковане виховання, надання медичної допомоги дітям-сиротам, дітям, позбавленим батьківського піклування, а також дітям з вадами фізичного та розумового розвитку віком від одного місяця до чотирьох років. Будинок дитини забезпечує, зокрема, медико-соціальне обслуговування дітей-сиріт, дітей, які позбавлені батьківського піклування, дітей з вадами фізичного та розумового розвитку, які тимчасово знаходяться в Будинку дитини; лікування дітей в умовах Будинку дитини, які за висновком лікаря не потребують стаціонарного лікування, а також лікування, корекція та реабілітація дітей з вадами у фізичному та розумовому розвитку; спеціалізовану медичну допомогу, реабілітацію відповідно до стану здоров`я дитини. Відповідно до пункту 3.1.1 цього ж Статуту у Будинок дитини приймаються діти з вадами фізичного та психічного розладу. Згідно з розділом 5 Статуту медичне обслуговування вихованців Будинку дитини здійснюється штатним середнім медичним персоналом та лікарями дитячого закладу.
Отже, КСБД, є закладом охорони здоров`я, різновидом закладу медико-соціального захисту, відноситься до категорії спеціалізованого будинку дитини та надає допомогу дітям вадами з фізичного та розумового розвитку, у тому числі пов`язану з наданням психіатричної допомоги.
З огляду на викладені обставини, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, що роботу позивача на Посаді у КСБД у період з 01.06.2000 по 31.12.2003 слід віднести до роботи у закладі з надання психіатричної допомоги, яка підлягає зарахуванню до страхового стажу у подвійному розмірі
Щодо дати, з якої необхідно здійснити перерахунок пенсії, то суд враховує наступне.
Так, відповідно до частини четвертої статті 45 Закону №1058-IV перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п`ятою статті 48 цього Закону, провадиться в такі строки:
у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа;
у разі настання обставин, які тягнуть за собою зменшення пенсії, - з першого числа місяця, в якому настали ці обставини, якщо вони мали місце до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо вони мали місце після 15 числа.
З матеріалів справи видно, що позивач звернулася з заявою про перерахунок пенсії у зв`язку з зарахуванням у подвійному розмірі періоду роботи на Посаді у КСБД 16.12.2019 та подала необхідні документи для перерахунку пенсії (а.с.8-9).
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 звернулася за перерахунком пенсії до відповідача з заявою 16.12.2019, то відповідно до наведених положень статті 45 Закону №1058-IV перерахунок її пенсії має бути проведений з першого числа наступного місяця, тобто з 01.01.2020.
З огляду на те, що страховий стаж ОСОБА_1 на Посаді у КСБД у період з 01.06.2000 по 31.12.2003 підлягає зарахуванню до страхового стажу у подвійному розмірі, а дії відповідача щодо відмови у такому зарахуванні порушують права та інтереси позивача, то з метою їх відновлення є всі підстави для зобов`язання відповідача зарахувати ОСОБА_1 період її роботи з 01.06.2000 по 31.12.2003 в КСБД на Посаді до стажу роботи у подвійному розмірі та з урахуванням останнього здійснити перерахунок пенсії по заяві позивача від 16.12.2019, починаючи з 01.01.2000.
Оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи вищевказане, суд апеляційної інстанції вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення даного позову ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального та дотриманні норм процесуального права, а тому оскаржуване рішення суду є законними та обґрунтованими і скасуванню не підлягає.
Наведені ж в апеляційній скарзі доводи не спростовують і не містять вагомих та обґрунтованих аргументів, які б давали підстави стверджувати про інше, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	В. С. Затолочний  	
Повне судове рішення складено 3 червня 2021 року.